I Ş I K R É K A

amíg

megtalállak

1

2

I Ş I K R É K A

amíg

megtalállak

ÉBERSÉG KIADÓ

2025

3

Copyright © Işık Réka

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Csémi Judit (Helyesen magyarul) Korrektúra: Csémi Judit és

Mosolygó-Marján Erzsébet (Helyesen magyarul) Borítótervező: Coverist Studio

Tördelés: Németh Balázs (Helyesen magyarul) Éberség Kiadó, Tura, 2025

Felelős kiadó: Işık Réka

www.isikreka.hu

ISBN 978-615-02-3624-7

Készült 2025-ben a Korrekt Nyomda Kft.-ben.

Felelős vezető: Barkó Imre vezérigazgató 4

A búcsú azoknak való, akik csak a szemük-kel látnak. Azok számára, akik a szívükkel és lelkükkel látnak, nem létezik elválás.

Dzsalál ad-Dín Rúmi

5

6

1. fejezet

AKKOR

Mindig is szerettem a csillagok ragyogását. Apró, pici fénypontok az égen, melyek utat mutatnak a végtelenbe. Néha elképzelem, ahogy kinyújtom a kezem és meg-érintem őket. Bár meg tudnám ragadni azt a szépséget, ami belőlük árad!

Már annak is örülnék, ha eltávolodhatnék innen, amilyen messzire csak lehet. Annak a gondolata, hogy magam mögött hagyhatom a szánalmas kis életem, valami kellemes elégedettséggel tölti fel a lelkemet.

Ahogy itt állok a kék estélyi ruhámban, a gondosan kontyba csavart hajammal, és elmerülök az éjszakai égbolt kémlelésében, arra eszmélek, hogy valami meleg csorog végig az arcomon. Egy gyors mozdulattal letörlöm a köny-nyemet. Még csak az hiányzik, hogy valaki észrevegye…

– Iva, be tudnál jönni végre? Apád szeretne minket be-mutatni az üzleti partnereinek – közli az anyám, miközben gondosan manikűrözött keze között egy pezsgőspoharat tart. Vállára omló vörös haja ziláltnak tűnik, pedig alig pár órája még úgy festett, mint akit skatulyából húztak ki.

Talán azért, mert pár órája még részeg sem volt.

Némán bólintok, majd megvárom, amíg az anyám visz-szabotorkál az étterembe. A mellettem cigarettázó öltönyös 7

férfiak továbbra is zavarba ejtően bámulnak, pont úgy, mint amikor először elhaladtam mellettük. Úgy teszek, mintha észre sem venném, majd összehúzom magamon a bolerómat, és elindulok vissza, a pokolba. Amúgy sem szeretem az esküvőket, de itt nem elég, hogy mindenki leitta magát a sárga földig, még az ital sem képes feldobni azt a hangulatot, melyet a zene okoz.

– Nem innál meg velem valamit, szivi? – kérdezi egy pa-sas, miközben elkapja a csuklómat. – A jachtom a közelben áll, folytathatnánk ott az estét. – A belőle áradó piaszagtól még inkább kavarogni kezd a gyomrom.

A cimborája hangosan felvihog, majd mélyet szippant a cigijéből. Nem is értem, mit képzelnek magukról. Biztosra veszik, hogy csak azért, mert pénzük van, mindent meg-kaphatnak. És mindenkit.

Elrántom a kezem, a szemem villámokat szór. Valószínűleg az érzelmeim kiülhettek az arcomra, mert egy flegma vállrándítással meghátrál.

Besietek az ünneplő sokaság közé, az áporodott levegő szinte fojtogat. Evőeszközök csörömpölése, harsány kacaj és fül-siketítő zene tölti meg a teret. Legszívesebben azon nyomban elmenekülnék innen, de megpillantom az előtérben álldogáló szüleimet, így átpréselem magam pár, az asztalok körül sür-gölődő pincéren, hogy teljesítsem gyermeki kötelességemet.

– Engedjétek meg, hogy bemutassam a lányomat, Ivát!

– mondja az apám, miután csatlakozom hozzájuk. Hangja megtelik azzal a mézes-mázos áhítattal, ami szinte mindig jelen van, amikor komoly üzletfelekkel beszél.

8

Az apám, Goran Pavelic nevét elég sokan ismerik, főleg azok, akik olyan bevételekkel rendelkeznek, amit minél hamarabb szeretnének eltüntetni. Ugyanis apám nagy szakértője annak, hogy legális köntösbe bújtasson valami olyat, ami egyáltalán nem az. Nem véletlenül lett Dubrovnik legmenőbb könyvelője.

Anyám közben próbál észrevétlenül eltűnni mellőlünk, majd a közelben lévő asztalhoz sétál, hogy megtöltse kiürült poharát. A szemem sarkából látom, ahogy megbotlik, de megkapaszkodik egy épp előtte lévő székben.

– Igazán örülök, hogy megismerhetlek, Iva – szólal meg a velem szemben álló idegen tökéletes angolsággal, majd felém nyújtja a kezét.

Ekkor nézek rá először, és egy pillanatra megmerevedek.

A zene távoli, monoton zúgássá változik, a körülöttem lévő

hangok elnémulnak. Olyan, akár egy görög isten. Festeni sem lehetne szebbet. Éjsötét szemében titokzatosság bujkál, kifür-készhetetlen pillantással néz rám. Apró rándulást érzek a hasamban, és azt veszem észre, hogy visszatartom a lélegzetem.

– A nevem Linosz, ő pedig itt az üzlettársam, Stavros –

mutatja be a mellette álldogáló kopaszodó férfit is.

– Igazán örvendek – felelem udvariasan, és mindkettő-jükkel kezet fogok.

A tenyerem szinte lángra lobban, ahol Linosz megérinti.

Csak ne állna neki ilyen jól ez a fekete öltöny! Akkor talán képes lennék róla levenni a szemem.

Linosz tetőtől talpig végigmér. Hosszan elidőzik a ruhám szolid kivágásán. Alig észrevehetően harapdálni kezdi az ajkát, én pedig lesütöm a szemem.

9

Talán csak a meleg teszi, de menten elájulok.

Apám és az ő üzlettársai. Szeretném azt mondani, hogy mindannyian tisztességes munkával keresik a pénzüket, de ez nem igaz. Ha így volna, nem lenne szükségük Goran Pavelicre.

– Iva jövőre államvizsgázik a pénzügyi egyetemen – di-csekszik az apám. – Remélem, hamarosan átveszi az üzle-tet! Pár éven belül szeretnék nyugdíjba vonulni.

Erőt kell vennem magamon, hogy ne kacagjak fel hangosan. Az apám sosem fog nyugdíjba menni, egyszerűen azért, mert munkamániás. Én pedig sosem venném át a cége irá-nyítását, egyszerűen azért, mert még a gondolatától is kiráz a hideg. Ezt valamikor illene végre neki is megmondanom.

– Igazán szép tervek – teszi hozzá Linosz, miközben szén-fekete szeme az enyémbe fúródik, nekem pedig egy apró izzadságcsepp szalad le a nyakamon. A torkom hirtelen teljesen kiszárad. Sürgősen innom kellene egy pohár vizet.

Vagy megcsókolnom őt.

– De az is lehet, hogy mielőtt ez megtörténne, elmegyek világot látni – vágom rá, mosolyt erőltetve az arcomra. –

Mert igazából ahhoz lenne kedvem.

Linosz a jelek szerint jól mulat, egy pillanatra úgy tűnik, mindjárt elneveti magát, de nem mernék megesküdni rá, hogy jól látom, talán csupán a szemem káprázik. Vagy csak szeretném hinni, hogy szórakoztatom. Fel akarom kelteni a figyelmét. Azt akarom, hogy rajtam kívül semmi más ne érdekelje.

– A lányom csak viccel – próbálja elvenni a dolgok élét az apám, én pedig ráhagyom. Valami sokkal izgalmasabb dolog tölti ki a gondolataimat.

10

– Most pedig, ha nem bánják, megyek és felfrissítem magam – szabadkozom, és mielőtt az öregem tiltakozni kezdene, sarkon fordulok, és otthagyom őket.

Mégis miért érzem magamon a pillantását még mindig?

Leülök az asztalunkhoz, ahol az anyám éppen egy jól fésült, fiatal suhanccal mulat, aki alig pár évvel lehet idősebb nálam. Amikor a srác valamit a fülébe súg, hangosan felkacag. Szinte észre sem veszik, hogy ott vagyok. Ekkor a fiatalember felpattan, és megpróbálja a táncparkettre hívni, de az anyám ellenáll.

– Ő ki volt? – kérdezem, miután kettesben maradunk.

– Valami Jadran, az imént ismertem meg – búgja, majd önt magának a pezsgőből. Anélkül, hogy megkérdezne, megtölti az én poharamat is. – Ugye milyen édes?

A tekintetem megakad az asztalon sorakozó üres pezs-gősüvegeken. Nem lenne ezzel semmi gond normál helyzetben, hiszen esküvőn vagyunk, de ez már otthon is min-dennaposnak számít.

– Anya, mégis mit csinálsz? – próbálom jobb belátásra bírni, de még csak rám se hederít. – Nem kellene ennyire nyilvánosan flörtölnöd. Ezzel megalázod apát.

– Tudod, mi a te legnagyobb bajod, drágám? – kérdezi, és felhős tekintetét az arcomra szegezi.

Az elkenődött fekete tus, ami alig pár órája még szabá-lyosan díszítette mogyoróbarna szemét, most elgyötört ár-nyakat rajzol alá. Bár nem válaszolok, mégis folytatja:

– Az, hogy túl merev vagy! Fogalmad sincs, hogyan kell élvezni az életet.

11

– De apa is itt van, legalább ne előtte csináld! – kérlelem, ám a szavaim süket fülekre találnak.

Válaszra sem méltat, előveszi a cigijét, majd megindul a kijárat felé. Mérgemben egy szuszra hajtom fel az italom, és úgy döntök, itt hagyom a bulit.

Vetek egy pillantást az éttermet elárasztó rózsaszín virágok és lufik sokaságára. Vajon, ha egyszer férjhez megyek, én is ilyeneket fogok csináltatni? Bár kötve hiszem, hogy ez valaha is megtörténik. Senki sem akarna egy olyan nőt elvenni, mint én. Egy olyan nőt, akit bemocskoltak.

De ha találnék is egy férfit, aki feleségül kérne, vajon képes lennék őt a bizalmamba fogadni? Ahogy végignézek az ünneplő tömegen és a boldogságtól sugárzó embereken, elszorul a szívem.

Mielőtt belehalnék az önsajnálatba, megindulok a kijárat felé.

Ám abban a pillanatban, ahogy a kezemet a kilincsre helyezem, a zenekar egy lassú számba kezd, és valaki gyengéden megérinti a vállamat.

– Szabad egy táncra?

Amikor megfordulok, látom, hogy Linosz magasodik fölém, a szívem hevesebben kezd el dobogni. Szinte átsza-kítja az estélyimet. Minden sejtem azért kiált, hogy érintsen meg végre ez a férfi. Érezni akarom a közelségét.

Nem! Nemet kell neki mondanom.

Magamat is meglepve végül aprót biccentek, majd hagyom, hogy a lágyan ringatózó párok közé vezessen. Gyengéden közelebb húz magához, és a kezét finoman a csípőm 12

fölé helyezi. A közelsége egészen furcsa hatást vált ki belőlem, ismét megszűnik a külvilág, és csend telepedik közénk.

A fülemben hallom a szívem kalapálását, a mellkasomon érzem, ahogy az övé dobban. Talán túl közel állok hozzá.

El kellene távolodnom tőle valamelyest, de képtelen vagyok rá. Húz magához, mint egy örvény. Lehet, hagynom kellene, hogy elnyeljen.

Az illata olyan, mint a hűsítő cédrus, bekúszik az orrom-ba és betölti a tüdőmet. Lehunyom a szemem, és egyre mélyebbre szívom magamban. Mitől nehezedett el ennyire a mellkasom?

Épp csak ízlelgetni kezdem ezt az érzékszerveimre ható mámort, amikor a zene véget ér.

– Éljen az ifjú pár! – kurjantja bele valaki a mikrofon-ba, és a táncparketten a szerelmesek forró csókot váltanak.

A násznép fele körbeveszi őket, míg a másik része az asztalok mellől emeli rájuk a poharát.

– Nekem most mennem kell – súgom oda Linosznak.

– Nem maradnál még egy kicsit? – kérdezi, és közben ismét rám emeli sötét szemét, amitől megremeg a lábam.

– Linosz, az apád van a vonalban. – Stavros furakodik közénk, a kezében tartott telefont nyújtva.

Kihasználom az alkalmat, és elindulok a kijárat felé.

Nem szeretnék semmilyen kalandba bonyolódni, így jobbnak látom, ha eltűnök innen. A helyiségben uralkodó forró-ságtól amúgy is légszomjam van.

Kimegyek az étteremből, és mélyeket lélegzek az enyhe éjszakai levegőből, ami magával hozza a tenger sós illatát.

13

Egy idős férfit leszámítva senki sem tartózkodik odakint, így fogom magam, és lesétálok az épület árnyékába simuló lépcsőn, amely egyenesen levisz a partra. Lekapom a magas sarkúmat, amiben már amúgy is sajog a lábam, és követem a sötétben kirajzolódó ösvényt.

A víz morajlása el nem suttogott titkokat hoz magával.

Vajon mennyi mindent láttak már ezek a hullámok? Meny-nyi halálnak, életnek, fájdalomnak és örömnek lehettek ta-núi? Egyszerűen megbabonáz és rabul ejt a víztömeg vég-telensége.

Miután kellőképpen eltávolodom a mulatságtól, leülök a partra, és nézem az enyhén fodrozódó víz felszínét. Elképzelem, ahogy ledobom divatos ruhámat, és besétálok a habok közé. Milyen kár, hogy ilyen erős az áramlat!

– Leülhetek? – kérdi ekkor egy ismeretlen, ám mégis ismerős hang.

– Persze – felelem, és mintha pillangók verdesnének a hasamban, amikor ismét megpillantom Linoszt.

– Mindig is rühelltem az esküvőket – vallja be, miután lehuppan mellém a homokba, nekem pedig a közelségétől libabőrös lesz a karom.

– Ezzel nem vagy egyedül – teszem hozzá, majd átkaro-lom a lábamat. Most kamatoztathatom azt a sokévnyi an-goltanulást, amit a különórákon szedtem magamra.

– Akkor miért jöttél el? Ha megtehettem volna, tuti be-teget jelentek.

– A szüleim ragaszkodtak hozzá, jobban mondva, az apám. – Aprót sóhajtok, és a vízbe dobok egy kavicsot.

14

Linosz szája mosolyra húzódik, és ezúttal nem csak a képzeletem játszik velem. Be kell vallanom, hogy eszmé-letlenül jóképű.

– Nehéz neki nemet mondani, igaz?

Óvatosan biccentek.

– Honnan ismered az apámat? – bukik ki belőlem a kérdés, bár sejtem a választ. Akinek rejtegetni való pénze van, az előbb vagy utóbb megtalálja őt.

– Azt nem mondanám, hogy ismerem. Alig egy órája találkoztam vele.

Ekkor felé fordulok, és várom, hogy folytassa. Hátha többet megtudok arról, hogyan kerültek egymással kapcsolatba. Ahogy a hold megvilágítja az arcát, egészen távolinak, szinte megfoghatatlannak tűnik. Mint egy jelenés, amely bármelyik pillanatban eltűnhet.

Fehér inge szinte világít kreol bőrén, a haja – köszönhetően az épületben uralkodó hőségnek – csapzottan hullik a homlokába. Annyira szeretném megérinteni!

– Az apámnak kellett volna ma este itt lennie – kezdi magyarázni –, de közbejött neki valami halaszthatatlan, így én képviselem őt. Egészen Ciprusról kellett ide utaznom. –

Bár az arca semmilyen érzelmet nem árul el, a hangjában némi iróniát vélek felfedezni.

Erre nem felelek, emésztem a szavait. Valami zavarba ejtő

bizsergést érzek a közelében, és ez nyugtalanít. Mintha bekúsz-na a bőröm alá, és ettől olyan kiszolgáltatottnak érzem magam.

Miért nem tudok uralkodni az érzékeimen? Miért gondolok egyfolytában arra, hogy puha, húsos száját az ajkamhoz préseli?

15

– Jól áll neked a kék – mondja, miközben magamon érzem a pillantását. Végül benyúl a zsebébe, és rágyújt. – Tudom, hogy rossz szokás, de nem sikerül lemondanom róla.

Megkínálhatlak?

– Csak nagyon ritkán dohányzom – válaszolom, de nem merek ránézni, kitartóan a tengert bámulom, de az arcom szinte lángol.

– Lehetne akár a mostani is egy közülük – súgja, és gyengéden megérinti a karomat.

Mintha egy idegen erő irányítana, a kezem a doboz felé nyúl, és mire észbe kapok, mélyen letüdőzöm a füstöt.

Némán szívjuk a ciginket, nekem pedig lázasan jár az agyam, mivel is lehetne megtörni a közénk telepedő csendet. Mondani szeretnék valamit, bármit, akármit, de képtelen vagyok rá.

A szél belekap a kontyomból kiszabadult hajtincsembe, én pedig sietve igazítom a fülem mögé a rakoncátlan szőke fürtöt.

– Jártál már korábban is Dubrovnikban? – szólalok meg végül, előhozakodva a lehető legközhelyesebb kérdéssel.

Remélem, hogy a beszéddel sikerül enyhítenem a bensőmben jelen lévő vágyat!

– Még soha. De van a helyben valami varázslatos, ami arra késztet, hogy még visszatérjek.

Ekkor végre ránézek, a tekintetünk összefonódik. A sza-vaitól mintha tűzijáték éledne a mellkasomban.

– Vissza kell mennem! – jelentem ki, majd eldobom a cigimet, és felpattanok. A nagy sietségben nem veszek 16

észre egy, az orrom előtt heverő nagyobb követ, így sikeresen meg is botlok benne.

Linosz gyors reflexei megmentenek attól, hogy a tengerben végződjön ez a spontán mozdulatsor. Olyan közel állunk egymáshoz, hogy újra megérzem az illatát. Nem lehet véletlen, hiszen az este folyamán már másodjára kötöttem ki a karjában.

Érzem a leheletét a nyakamon, mire a szemem önkéntelenül is lecsukódik. A keze megérinti az arcomat, majd finoman megcirógatja az ajkamat. A karom mozgásba lendül.

Elképzelem, ahogy beletúrok abba a sűrű hajába, miközben a szája nem ereszti az enyémet.

Nem, ez az egész így túl gyors! Határozott mozdulattal kibontakozom az öleléséből, és sietős léptekkel távolodni kezdek, már amennyire a talpamat átölelő és megbéklyózó homok engedi.

Ennyi izgalom pont elég volt mára. Vissza se nézve lép-delek egészen az étterem bejáratáig, ahol bepattanok egy ott várakozó taxi hátsó ülésére, és meg sem állok a Dubrovnik szívében lévő otthonunkig.

Tudom, hogy a legtöbb turista bármit megadna egy házért Dubrovnik óvárosi részében, de itt élni közel sem olyan izgalmas, mint amilyennek elsőre tűnik.

A lakásunk közvetlenül a tengerre néz, de egyáltalán nem tartozik a hivalkodó luxuslakások közé. Világosra meszelt falaival, piros tetejével és korallzöldre festett zsalui-val pont olyan, mint szinte minden ház a városnak ezen a részén. Apám gondosan ügyel arra, hogy az életünk 17

pont olyannak tűnjön, mint egy átlagos, jobb körülmények között élő családé. Végül is egy könyvelő, legyen az akármilyen jól menő is, nem engedheti meg magának, hogy medencés luxusvillában éljen a tengerparton. Ugyanis ez kérdésekhez vezetne. Az emberekben felmerülne, hogy talán apám mégsem a nagyvállalatoknak tett szolgálataiért jutott oda, ahová. Teljesen felesleges az egész, hiszen így is mindenki tisztában van vele, hogy kiknek segít valójában!

Talán ő is tudja, hogy a látszatra való érzékenysége minden logikát nélkülöz, mégsem hajlandó változtatni. Hiába, a megszokás nagy úr.

A külföldi ingatlanok létezéséről pedig az anyámon és rajtam kívül valószínűleg csak apám alvilági cimboráinak van tudomásuk, mint ahogy a külföldi bankszámlákról is. Apám nagy gyűjtögető, sosem értettem, minek neki az a sok pénz, ha egyszer sajnálja költeni. Pont olyan, mint a nagyapám, imádja felhalmozni a dolgokat. Pedig ebből aztán semmit sem fognak a sírba vinni.

Mai napig nem jöttem rá, hogy tudtak ennyi ideig együtt maradni az anyámmal, hiszen évről évre egyre távolabb kerülnek egymástól. Mára már szinte csak lakótársak.

Mondhatnám, hogy a vagyon tartja össze őket, de ez nem igaz, mert amikor megismerkedtek, az apám még csak egy átlagos könyvelő volt, egész jó keresettel. A nagyapám, aki világéletében ingatlanokkal foglalkozott, csak a kezdő tá-mogatást biztosította, hogy beindítsa a saját vállalkozását.

Az anyám Magyarországon született, és ott is nőtt fel.

Aztán amikor egyetemre járt, az egyik barátnőjével úgy 18

döntött, hogy nyaralni jönnek Dubrovnikba. Innentől kezdve pedig már csak egy kis isteni beavatkozásra volt szükség, ami meg is történt abban a bárban, ahol végül egymásba botlottak. Szó szerint. Az ominózus este után egy évvel összeházasodtak, majd megszülettem én. Ez anyám egyik kedvenc története, józanabb pillanataiban sokszor elmeséli.

A lakásba lépve megszabadulok végre a cipőmtől, majd átvágok a nappalin, felmegyek a lépcsőn az emeleti biro-dalmamba. A szobámba érve azonnal leveszem magamról a kényelmetlen ruhát, ami a kiadós vacsora után eléggé szorítani kezdett. Az anyám ragaszkodott hozzá, hogy ezt vegyem fel, pedig a feketét szerettem volna. Ám szerinte egy esküvőre nem illik feketében menni, én pedig – mint az esetek többségében – hagytam, hogy érvényesüljön az akarata.

Vajon egyszer lesz majd bátorságom kiállni azért, amit szeretnék?

Leülök az ablakom mellett lévő tükör elé. Fehér bőrömet csak még sápadtabbá teszi a hold fénye. Kiengedem a hajamat, hagyom, hogy lágyan a hátamra omoljon. Ez az egyetlen dolog, amit szeretek magamon, a derekamig érő, világosszőke hajam. Anyámtól örököltem, és pár évvel ez-előttig az övé is saját természetességében ragyogott. Aztán egy nap úgy döntött, búcsút mond a szőkeségnek, és a vörös mellett tette le a voksát. Valamiért csak még ridegebbé tette, bár ezt neki semmi pénzért nem mondtam volna.

Hosszan nézem a lányt a tükörben, az ujjammal megérin-tem az ajkam, majd lecsukom a szemem. Ismét rácsodálkozok, 19

hogy nem is olyan rég majdnem megcsókoltam egy ismeretlen férfit. Ez igazán nem vall rám, sosem csókolóztam még első randin. Ez pedig nem is randi volt, csak egy véletlen találkozás. Felejtsd el, Iva! Az lesz a legjobb, ha távol tartod magad a férfiaktól.

Attól félek, ez a kettősség felemészt. Annyira vágyom az intimitásra, hogy sokszor ölni tudnék érte. Viszont, ha arra gondolok, hogy valakit a bizalmamba fogadok, akkor elönt a rettegés. Bármit megadnék, hogy olyan lehessek, mint egy normális lány. De nem leszek!

Felállok, és magamra kapom a hálóingemet. Vetek egy pillantást a szobámban uralkodó, rendrakásért kiáltó káosz-ra. Meg is fogadom, hogy holnap reggel első dolgom lesz a ruháimat visszapakolni a helyére. Talán le kéne tusolnom, mielőtt ágyba bújok, de a kimerültség győz. Magamra húzom a takarót, és álomba merülök.

Sötét, zavaros álmot látok, amiből Linoszon kívül semmi másra nem emlékszem, amikor reggel felébredek. Álmomban megcsókolt a tengerparton. Az ajkam szinte bizsereg, annyira valóságos volt az egész.

Odakint már csiripelnek a madarak, és ahogy felülök az ágyban, megpillantom a tengeren az apró, fehér háromszö-gekként úszkáló vitorlásokat.

A házban még néma csend honol, de ezen egyáltalán nem lepődöm meg. Inkább bele sem merek gondolni, hogy a szüleim milyen állapotban értek haza. Ahogy anyámat ismerem, délután három előtt aligha fog kikelni az ágyból.

20

Gyorsan felöltözöm, a pakolást későbbre hagyva, ugyanis Mirjana hamarosan ott lesz a kávézóban, nekem sem kellene elkésnem. Kíváncsi vagyok, vajon mit fog szólni ahhoz, ha bevallom neki, hogy otthagyom az egyetemet.

21

2. fejezet

MOST

– Iva, ébredj! – Ahogy résnyire nyitom a szemem, Olívia aggodalmas arcát pillantom meg fölém ma-gasodni. A homlokán megjelenik a jól ismert ránc, amely mindig jelzi, ha aggódik valami miatt. – Elaludtál!

Annyira szeretnék ezzel a lánnyal angol helyett magyarul beszélni, de sosem sikerült rendesen elsajátítanom a magyart. Mentségemre legyen szólva, a nagyszüleim ötéves koromban meghaltak, így utána már nem is jártunk Magyarországra. Anyám onnantól kezdve sosem beszélt hozzám az anyanyelvén. Mintha azzal, hogy eladta a nagyszüleim lipótvárosi panellakását, az anyanyelvén is túladott volna.

– Csak még öt percet adj! – nyögöm kásás hangon, és átkozom magam a tegnap este történtek miatt. Pedig már annyiszor megfogadtam, hogy nem iszok mértéktelenül!

De ezt az ígéretemet az esetek többségében nem sikerül betartanom.

– Tasos járt itt az imént, azt kérte, hogy keresd meg, amint lesz egy kis időd!

A fejemre húzom a takarót, és egy újabb nyögés hagyja el az ajkamat. Nem elég a fejfájás, amitől csillagokat látok, még ő is tetézi a bajom.

23

Veszek pár mély levegőt, kikászálódom az ágyból, és meghúzom az ágyam mellett lévő vizesflakont. A szám olyan, mintha vattával tömték volna ki.

Olívia a szobánkban lévő asztalhoz sétál, megszemléli magát a tükörben. Kifújja a levegőt, és harapdálni kezdi az ajkát. Nem kell sokáig törnöm a fejem azon, hogy ki idegesí-tette fel: akkor viselkedik így, amikor a volt férje képbe kerül.

– Mit csinált már megint az a szemét? – kérdezem, miközben felkapom az uniformisomat. Utálom ezt a vilá-goskék színt, az elmúlt pár hónap alatt sem tudtam vele megbarátkozni. De lehetne ettől rosszabb is. Az előző szállodában, ahol dolgoztam, zöld színt kellett viselnünk, ezzel is képviselve a szálloda nevét, ami Zöld Pálma volt.

– Azt mondja, nem hajlandó eladni a házat. Ha annyira kell nekem a pénz belőle, akkor én fizessem ki őt, aztán kezdjek vele, amit akarok. – Egy sóhaj kíséretében lehuppan gondosan megvetett ágyára. – Különben is, szerinte egy szót sem kellene szólnom, mert csak a bebútorozáshoz járultam hozzá, a hitelt a szüleinek köszönhetjük.

– Na és? Meg vagy te a nélkül a pénz nélkül is, nem? –

kérdezem, majd kontyba kötöm a hajam, és halványan kihúzom a szemem. Közben szidom magamban Zolit, Olívia férjét, vagyis hamarosan csak exférjét. Azok után, hogy a legjobb barátnőjével csalta meg a feleségét, még neki áll feljebb. Komolyan mondom, nem értem a férfiakat.

– Szerettem volna új életet kezdeni abból az összegből. –

Olívia hangjából süt a szomorúság, a szívem pedig elszorul.

– Azért ezt mégsem csinálhatom örökké?!

24

– Nincs rossz életünk. Gyönyörű helyen dolgozunk, a tenger mellett, a kaja sem rossz, és a szabadságainkat is kivehetjük.

– Iva, ezt te sem gondolod komolyan! Napi tizenkét órákat dolgozunk, ezt azért mégsem tehetjük nyugdíjas ko-runkig!

– Nekem ez így tökéletesen megfelel – mondom egy vállrándítás kíséretében.

– Akármi elől is menekülsz, nem teheted örökké!

– Miből gondolod, hogy azt teszem? – szegezem neki a kérdést a látszat kedvéért. Tudom, hogy minden gyötrelem az arcomra van írva.

– Nem kell hozzá zseninek lenni, az az igazság. – Sokatmondóan végigmér. – De biztos vagyok benne, hogy egyszer te is megunod. Örökké nem bújhatunk el.

– Talán igazad van – motyogom magamban, és a szívem mélyén magam is azt kívánom, hogy egyszer megnyugvást leljek. Bár azok után, ami történt, ezt lehetetlennek tartom.

Az után az éjszaka után már semmi sem lesz olyan, mint régen.

Olíviát tíz hónappal ezelőtt ismertem meg, akkor érkezett ide hozzánk Korfura, az Akrotiri Hotelba. Nekem akkor már az volt a második megkezdett évem itt, és kezdtem elfelejteni az előző életemet. Azt az életet, ami egykor hozzám tartozott.

Közvetlen természete és különös érzéke ahhoz, hogy ne kérdezzen többet, amikor veszélyes vizekre eveztünk egy-egy beszélgetésnél, elég volt ahhoz, hogy a szívembe zárjam.

25

Az első perctől fogva tisztelte a határaimat és elfogadta a zárkózottságomat. Erre az utóbbi időben igen kevesen voltak képesek.

Miután kiderült a férje árulása, fogta azt a kevés pénzét, ami volt, és nekivágott a nagyvilágnak. Mást nem igazán tehetett, hiszen minden a férje nevén volt. Amikor megkér-deztem, hogy miért lett szobalány egy aprócska szigeten, csak annyit felelt, hogy mindig is vágyott arra, hogy egyszer a tengerparton éljen. És mi másra is lenne szükség az újrakezdéshez, ha nem egy idegen országra, a tenger közel-ségére és luxuskörnyezetre? Nálam ez sohasem az újrakez-désről szólt, hanem a menekülésről. Nem számított a pénz, sem az, hogy mennyit kell dolgozni. Igazából semmi sem számított. Ha életben akartam maradni, el kellett távolodnom Dubrovniktól, és mindentől, ami ott történt.

Miután munkára készen állok, felveszem az elengedhe-tetlen takarítóskocsimat, amiben ott sorakoznak a tisztító-szerek és a ropogósra vasalt ágyneműk, külön egy fekete zsákkal az oldalán, amibe a szemetet gyűjthetem. Keresz-tülvágok a hófehér személyzeti átjárón, beszállok a liftbe, és megnyomom az ötös gombot. Ahogy kilépek a folyosóra, balra fordulok. A finom padlószőnyeg a cipőm alá simul, a levegőt betölti a szállodára oly jellemző kellemes virágillat.

Belépek az első szobába, aminek az ablaka csodálatos kertre néz, az épületben található szobák egyik legolcsób-bika, de még így is több száz euró fejenként néhány napra.

Nem túl tágas, ezek a kedvenceim, mert gyorsan végezhe-tek velük. A szobában hatalmas franciaágy terpeszkedik, 26

az ágynemű a közepén hever összegyűrve. A falat az ágy mellett tükrök borítják. Gyorsan vetek egy pillantást a für-dőszobára, amit teljesen kulturált állapotban hagytak itt nekem. Egy szavam sem lehet, egyetlen használt óvszert sem kell majd kihalásznom a zuhanytálcából. Egész jól indul a napom, ami nem túl gyakran mondható el.

Ügyesen kitakarítom, és amikor bezárom magam mögött az ajtót, a mellette lévő szobából éppen akkor sétál ki az egyik vendég. Megdermedek.

Az a sötétzöld szempár és a barna haj egy másodperc erejéig emlékeztet valakire, akit már hosszú ideje próbálok kiűzni a gondolataimból. Az emlékek úgy rohannak meg, hogy esélyem sincs velük szemben védekezni. Az utolsó együtt töltött éjszakánk képei rohamoznak meg. Bárcsak kevesebbet ittam volna, bárcsak ne mentünk volna oda!

A visító hang, amely erősen tiltakozik a feltoluló valóság ellen, egyre hangosabban dörömböl odabent.

A férfi vet rám egy értetlen pillantást, végül elsétál.

A hátamat nekivetem a falnak, a tüdőmet teleszívom levegővel. Számolni kezdek magamban, hogy a szívem visz-szatérjen a normális ritmushoz. Nem engedhetem meg, hogy legyűrjenek a múlt démonai. A következő szobában gőzerővel belevetem magam a soron következő ágynemű-cserébe.

– Iva, na végre, hogy megtaláltalak! – sóhajt fel a főnö-köm, Penelope, benyitva a szobába.

Összerezzenek, majd felnézek az ágyazásból. Ismerem már ezt a hangszínt, mindjárt bejelenti, hogy lenne még 27

egy kis munka számomra, mielőtt végeznék a rám osztott szobákkal.

– Ivanának félbe kellett hagynia a takarítást, valami gond van a gyomrával. A hatodik emeleten maradt még két lakosztály, ha ezekkel végeztél, folytasd ott a munkát! – Sötétbarna szemével várakozón néz rám. Nem szeretem, hogy mindig engem talál meg a pluszfeladatokkal.

Amúgy nem sokkal idősebb, mint én. Távolságtartó természete van, és nagyon hűvös modora, ami nem jellemző

a görögökre. Sokszor töprengek azon, vajon milyen tragédia érhette, hogy ennyire megkeményedett, de csak plety-kákat hallottam arról, hogy a férje jó sok évvel ezelőtt rejtélyes körülmények között életét vesztette.

– Rendben – felelem, és apró vonallá préselem össze a számat, nehogy hangot adjak elégedetlenségemnek, mert ez az, amit Penelope nem tűr, én pedig nem szeretném elveszíteni a munkámat.

– És nézz utána, hogy halad Olívia, mostanában elég lassan dolgozik. – Továbbra is határozott tekintettel néz rám, barna haja szoros kontyban tornyosul a feje tetején.

Nem mintha nemet mondanék neki, de azért jólesne, ha néha nem utasítana, hanem megkérne bizonyos dolgokra.

– Oké, amint végzek a lakosztályokkal, megkeresem. – Uralkodni próbálok a vonásaimon, és eleresztek egy félmosolyt.

Azon a két lakosztályon már nem fog múlni. És a plusz-munkát azért meg szokták fizetni, ha mással nem is, egy szabadnappal mindenképpen. Legalábbis ezzel nyugtatom magam, miközben egy kis hang egyre jobban toporzékol 28

bennem, hogy tanuljak már meg nemet mondani. Kerül, amibe kerül.

Mielőtt ide jöttem, azt gondoltam, hogy nem is olyan megerőltető dolog szobalánynak lenni egy luxusszállodában. Abban a hitben éltem, hogy szépen kitakarítják a megfelelő számú szobát a délelőtti órákban, majd utána fogják magukat, és pihengetnek, vagy a tengerparton sütkérez-nek egy koktéllal a kezükben. A mai napig is csodálkozom azon, milyen naiv voltam.

Kezdjük azzal, hogy a kitakarítandó szobák száma ti-zenkettő és húsz között mozog. Ha délután kettőre végzek, akkor már jó napot tudhatok magam mögött. Ezután van pár órám, amit ugyan szabadon eltölthetek, de este hatkor ismét munkába kell állnom, hogy előkészítsem az ágyakat a lefekvéshez. Miután ezzel végeztem, még fel kell porszí-vóznom a vendégfolyosót, illetve portalanítani a lámpákat.

A napot este tíz körül zárom. Nem egyszerű hozzászokni az ilyen nagyfokú fizikai igénybevételhez, nekem is nehezen sikerült.

A szálloda közvetlenül a tengerre néz, egyik oldalról hegyes sziklák, a másikról fákkal tarkított dombok veszik körül. Néha, amikor a lemenő napot nézem, azt érzem, hogy festeni se nagyon lehetne szebbet. Korfu városának szélén terül el, így a település mindennapi zajától védve éljük az életünket. A vendégek úgy érezhetik, hogy egy elzárt para-dicsomban töltik a nyaralásukat.

A szálloda a személyzet számára külön részt tart fenn, ahol főként a külföldi szobalányok élnek, és egypár felszolgáló.

29

Ezen az alsó szinten találhatók még a szárító-, mosó- és vasalógépek, egész nap monoton háttérzajt biztosítva.

Igyekszünk abban az időpontban szobát takarítani, amikor a vendégeink éppen reggeliznek vagy elhagyják a szállodát. A lehető legkevesebbet kell velük érintkez-nünk. Van külön wellnessrészleg is, ami a szállodán kívül kapott helyet, itt fodrász, masszőr, pedikűrös és egy külön fitneszterem várja a szolgáltatást igénybe vevőket. A kin-ti medencében hűsölhetnek, akiknek éppen erre szottyan kedvük. A közelben található kaszinó valamiért mágnesként vonzza a magányos pénzes alakokat. Sosem merészkedtem oda, hiába furdal a kíváncsiság. Még senkit sem láttam onnan vidáman távozni.

A kedvencem az a nádtetővel fedett rész, ahonnan csodálatos panorámával tárul elénk a naplemente, és a tenger morajlása halk zeneként kíséri végig a meghitt beszélgeté-seket. Annyiszor elképzeltem már, ahogy ott ülünk együtt, egymás szemébe nézve, és a jövőnket tervezzük.

Azt a jövőt, ami egykor a miénk lehetett volna.

A hotel épületén belül, ahogy haladunk egyre feljebb, úgy változik a szobák eleganciája, általában a legfelsőbb szinteken szállnak meg a legtehetősebb vendégek. Pont ezeket az óriási lakosztályokat a legnehezebb kitakarítani.

Miután végzek az elvállalt pluszfeladatommal is, felmegyek a legfelső szintre, majd elsétálok a folyosó végén lévő

kijáratig. Nekifeszülök az ajtónak, és kijutok az épület tetején lévő kis mélyedésbe, ami nem több egy keskeny er-kélynél. Egy egészen kicsi kiszögellés, a személyzeten kívül 30

nem sokan ismerik ezt a részt. Pedig, ha a vendégek tudnák, milyen fenséges kilátás nyílik innen a mindenségre, valószínűleg tolonganának, hogy láthassák.

Az égen sirályok köröznek, rikoltozásuk hangja megtöri az idefent lévő csendet. A tenger felszíne szinte tükörsima, az eget egyetlen felhő sem takarja, a nap finoman melegíti az arcomat. Megkapaszkodom a korlátba, és teleszívom a tüdőmet friss levegővel. Próbálom kiüríteni a fejem, és nem engedni, hogy a fájdalmas emlékek átvegyék az irányítást felettem.

Csak lélegezz! Biztatom magam, és várom, hogy a gondolataim lecsillapodjanak. Ekkor kinyílik mögöttem az ajtó, és Tasos jelenik meg a korlát mellett.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdezem meglepetten, hiszen általában senki sem jár ezen a részen.

– Láttalak már ide kijönni – vonja meg lazán a vállát, és lebiggyeszti az alsó ajkát.

Így pont úgy néz ki, mint egy duzzogó kisfiú, nem pedig mint egy húszas éveit taposó kemény macsó, akinek próbálja beállítani magát.

– Tegnap este miért léptél le szó nélkül? – A hangjából süt a megbántottság.

– Nézd, Tasos! Ami pár hete történt közöttünk, az hiba volt, és nem szerettem volna, ha megismétlődik – válaszolom annyira nyugodtan, amennyire tőlem telik. Nem akarom, hogy észrevegye a hangomban bujkáló szánakozást.

– Meddig akarod ezt csinálni, Iva?

– Mit? – értetlenkedem, majd arcomat a víz felé fordítom.

31

– Nevetséges vagy, tudom, hogy bejövök neked. – Idegesen babrálni kezd a felsőjével. Tasos amúgy a szobaszervizért felel, az ő dolga többek között a vendégek privát rendeléseit teljesíteni. – Különben nem csókoltál volna meg a múltkor.

De hiszen az csak egy csók volt!

– Mindketten túl sokat ittunk.

Egy sirály elrepül a fejünk felett. Annyira közel halad el mellettem, hogy a szárnya által keltett kisebb légörvényt szinte érzem a bőrömön.

– Biztos, hogy olyan rossz volna, ha lenne folytatása? –

Közelebb lép hozzám, és megérinti az arcomat. Szőke, hullámos haja kissé eltakarja mélykék szemét, amely mintha belelátna a lelkembe is.

Nem értem ezt a srácot, mint ahogy azt sem, miért nem tudja elfogadni a nemet válaszként. Bárcsak képes lennék érezni iránta bármit is, de képtelen vagyok rá. Valószínűleg akkor is az lennék, ha nem taszítana valami ennyire a személyiségében. A belőle sugárzó hűvös fölény pillanatok alatt képes kioltani azt a szikrányi vonzalmat is, amit a közelében érzek. Ugyanis ahhoz nem fér kétség, hogy sármos, de ez a halovány fuvallat meg sem közelíti azt az orkánt, ami pár évvel ezelőtt felkapott, majd a földhöz csapott.

Linosz.

Nem, ezt a gondolatmenetet sürgősen meg kell szakítanom!

A szívemet mintha ezer tőrdöfés érné, a mellkasom elnehezül. Attól félek, hogy megfulladok. Megrázom a fejem, és szigorúan nézek Tasosra. Nem maradhat helye kételynek.

32

– Szeretném, ha csak barátok maradnánk – jelentem ki határozottan. – Mindenkinek ez lesz a legjobb.

Azt már nem teszem hozzá, hogy nem vagyok más, csak egy nyomorult gyilkos, aki szenvedést szabadít arra a férfira, aki közel kerül hozzá, így egyszerűbb, ha távol tartom magam mindenkitől.

Lemegyek a szobánkba, de Olíviának se híre, se hamva.

Valószínűleg még nem végzett a ráosztott munkával. Pedig, amikor benéztem hozzá, azt mondta, nagyon jól halad.

A személyzeti rész amúgy pont úgy van kialakítva, hogy még csak véletlenül se kerüljünk az utasok szeme elé, ha nem muszáj. Természetesen a mi szintünk nélkülözi a luxust, de azért panaszra nincs okunk. Kettesével vagyunk elszállásolva a szobákban, amihez fürdő is tartozik. A falba pedig több beépített lámpa is van, ha esetleg valakinek kedve támadna éjszaka olvasgatni.

Veszek egy gyors zuhanyt, és megpróbálok aludni legalább fél órát, de nem sikerül. Sosem ment nekem ez a nap-közbeni pihenés.

A szobatársnőm csak az esti műszak kezdete előtt esik be pár perccel, beszélgetni már nincs időnk. Mindketten felvesszük az egyenruhánkat, és szorosan összefogjuk a hajunkat, ez előírás, mint ahogy az is, hogy nem használha-tunk körömlakkot. Sminket igen, de azt is csak módjával.

Minél elegánsabb egy szálloda, annál több szabályt kell be-tartania a személyzetnek, főleg egy szobalánynak.

Mikor este beesünk a szobánkba, szinte már mozogni is alig bírunk. Ám Olívia nagy meglepetésemre kotorászni 33

kezd a szekrényében, és kiveszi a fehér ruháját, amit a múltkor a közeli piacon vásárolt.

– Hová készülsz? – kérdezem tőle, az ágyam melletti székre ülve.

Kibújok a kényelmetlen fekete cipőmből, és masszírozni kezdem a lábamat.

– Philo meghívott a ma esti buliba – mondja, az arcán megjelenő enyhe rózsaszín pírral.

– Nem kérdés, mit válaszoltál neki. – Félrebiccentett fejjel nézek rá. A reggeli rosszkedvének már nyoma sincs.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez jó ötlet. Talán jobb lenne, ha lemondanám.

– Eszedbe ne jusson! – tiltakozom némileg nagyobb hév-vel, mint ahogy terveztem.

– Még le sem zártam a házasságom.

– De hamarosan megteszed. Épp ideje, hogy elkezdj ismerkedni!

– Annyira zavaros minden. Lehet, hogy Zoli egy szemétláda, de akkor sem érzem magam késznek, hogy bele-vágjak egy új kapcsolatba.

– Ne vedd ennyire komolyan! Csak érezd jól magad, a többi majd kialakul. Philo pedig a legcukibb séf, akivel valaha is találkoztam. Nagy kár lenne, ha nem adnál egy esélyt neki – mondom, miközben kibújok az uniformi-somból. Philo pedig tényleg egy jószívű görög fiú, süt az arcáról a kedvesség. Pont erre lenne szüksége most a barátnőmnek.

– Ugye eljössz velem?

34

– Hogy mi? Nem, szó sem lehet róla! Alig állok a lábamon, a tegnap estét pedig még mindig nem hevertem ki, és… – Nem tudom tovább folytatni. Ránézek, és annyira végtelenül magányosnak tűnik, hogy azonnal megsajná-lom, így nincs szívem nemet mondani neki. – Oké, de csak pár órát maradok.

– Annyira köszönöm, Iva! – súgja, majd odajön hozzám, és átölel. Megsimogatom a hátát, és közben arra gondolok, hogy vodka helyett kávét kellene azon a bulin bejuttatnom a szervezetembe, mert félő, hogy el fogok aludni.

Belebújok egy laza nyári ruhába, de azzal már egyáltalán nem bajlódom, hogy ki is sminkeljem magam, hiszen csakis Olíviáért vállaltam ezt az egészet, senkinek sem szeretnék tetszeni.

Kilépünk a szállodából, és a közeli bár felé vesszük az irányt, ahonnan már hallatszik a hangos zene. Amikor be-lépünk az ajtón, már javában ropják a táncot a parketten.

Hangulatos az elrendezés, a helyiség közepén található maga a bárpult, ahol jó páran tolonganak, hogy valami italhoz jus-sanak nap végén. A helyieken kívül a környéken lévő hotelek alkalmazottjai látogatják. A tengerre néző ablakok mellett álló asztalok egytől egyig foglaltak. Hiába a sok ledolgozott óra, a kollégák szinte mindig a kikapcsolódást és a bulizást választják az alvás helyett. Rájöttem, hogy van ebben az életformában valami, ami függővé tesz, és egy idő után már a fáradtság sem tud legyőzni. Azt hiszem, a tenger közelsége teszi, vagy ez a paradicsomi látvány, ami minden egyes nap a szemünk elé tárul. Bármi is az, olyan, mint a drog.

35

Pár évvel ezelőtt, amikor ide jöttem, néhány hónap után azt hittem, hogy feladom. De aztán megváltozott valami.

A szervezetem hozzászokott a rengeteg munkához, én pedig függővé váltam, akit már csak ez éltetett. A vendégek miatt magamra erőltetett jókedv egy idő után megszokássá vált, és mondhatjuk azt, hogy ösztönös lett.

Philo táncba viszi Olíviát, de előtte még csokoládészínű

szemével bocsánatkérőn néz rám, hogy elrabolja a barátnőmet mellőlem. Egy kávéval a kezemben leülök az egyik asztalhoz, ahonnan az imént álltak fel, hogy kitáncolják magukból a felgyülemlett feszültséget. Nem aggódom amiatt, hogy nem fogok tudni aludni, már nincs az a kávémeny-nyiség, ami ilyen kimerültség mellett ébren tartana. Alig pár perc telik csak el, amikor megjelenik mellettem Aleko, Tasos szobatársa.

– Nem volt semmi a tegnap éjszaka, ugye, Iva? – Meghúzza a sörét, majd rám kacsint. Biztos arra utal, amikor Tasos felkért táncolni, és fogdosni kezdett. Én meg azt sem tudtam, hogyan utasítsam őt vissza úgy, hogy egyikőnknek se legyen kínos. Azt hiszem, minden erőfeszítésem ellenére, a kollégák nagy része látta.

– Elment egynek – válaszolom olyan tárgyilagosan, amennyire csak tudom. Semmi kedvem arról társalogni vele, hogy mi is van pontosan Tasos és köztem, vagyis egész pontosan, hogy miért nincs semmi. Amúgy sem vagyok olyan naiv, ahogy hiszi. Ugyanis tudom, hogy Aleko csakis Tasos közbenjárása miatt ül most itt velem szemben.

– Szóval Tasos és te… – kezd bele, de azonnal leállítom.

36

– Nincs olyan, hogy Tasos és én! Csak barátok vagyunk.

– Oké, ne harapd le a fejem! Csak nem értem, miért vagy ilyen rideg. Egyikünk sem feleséget keres magának, egy kis szórakozás belefér. – Felhajtja a sörét, majd kajánul elvigyorodik.

Nagyon is jól értem, mire utal, de úgysem tudnám neki elmagyarázni, hogy miért tartom szükségesnek, hogy távol tartsam magam mindenkitől, akitől csak lehet. És valljuk be őszintén, Tasosszal amúgy sem stimmel valami.

– Én nem szórakozni jöttem ide, hanem dolgozni. Nem szeretnék kapcsolatokba bonyolódni – kötöm az ebet a karóhoz.

– Te aztán nehéz eset vagy, de… – Aleko nem tudja befejezni a mondatot, mert az ég egyszer csak hangosan meg-dörren odakint.

Kinézek az ablakon, és látom, hogy az üvegen esőcseppek szánkáznak le. Meg is feledkeztem a viharról, amit ma estére beharangoztak. Nem szeretem a viharokat, mindig összeugrik tőle a gyomrom. Olyan érzésem van, mintha bármelyik pillanatban valami szörnyőség történhetne. Anyám egyszer azt mesélte, hogy amikor gyerek voltam, elmentünk nyaralni, és elcsatangoltam a nyaralótól. Nem jutottam messzire, de éppen vihar közeledett, és egy fa tövében kucorogva találtak meg bőrig ázva. Nem sokra emlékszem az esetből, de valószínőleg innen erednek a furcsa testi reakcióim. Hideg verejték kúszik le a tarkómon, a gyomromban lévő remegés egyre erősödik.

Ahogy kinézek az ablakon, mintha egy alakot pillantanék meg a közeli fánál álldogálni. Mintha pont az asztalunk felé nézne.

37

Az eget egy villám világítja meg, és mire újra a fa felé nézek, a férfinak már csak hűlt helyét látom.

– Most mennem kell – mondom Alekónak, majd gyorsan felállok az asztaltól.

Megkeresem Olíviát, majd sűrű elnézések közepette távozom a bárból, és visszasietek a szállodába. A szemerkélő

esőcseppek barázdát húznak az arcomon. Miután beérek a szobába, a mosdóba rohanok, és kiürítem a gyomrom tartalmát. Miután rendbe tettem magam, bebújok az ágyamba.

– Hogy érezted magad? – kérdezem Olíviát, mikor megérkezik. Már elmúlt éjfél, de még mindig nem jött álom a szememre.

– Nem akartalak felébreszteni, ne haragudj! – válaszol.

– Nem aludtam még.

– Minden rendben? Fehér vagy, mint a fal.

– Voltam már jobban is, de valószínűleg valamivel elron-tottam a gyomrom. Még mindig nem árultad el, hogy érezted magad. – Halványan elmosolyodom.

– Jó kis este volt – feleli sejtelmesen. – De a többit majd elmesélem, most aludjunk!

Amikor reggel megszólal az ébresztő, hangosan felnyögök, de nagy nehezen bevonszolom magam a zuhany alá, és megnyitom a hideg vizet. Muszáj drasztikus eszközökhöz folyamodnom, hogy egy kis életet leheljek elcsigázott tag-jaimba. Mire befejezem a műveletet, Olívia már felöltözve áll az ajtóban.

38

– Délután ihatnánk valami frissítőt a parton, napok óta ki sem mozdultunk – veti fel, mielőtt elhagyná a szobát. –

Nagyon ránk férne, és ha ügyesek leszünk, simán lesz majd néhány óránk.

– Miért is ne? – egyezek bele, bár nem sok kedvem van hozzá.

A szobák takarítása ezúttal sokkal megerőltetőbb, mint máskor, az órák vánszorognak, szinte sosem érek a fel-adataim végére. Mielőtt bekaphatnék pár falatot odalent a konyhában, Penelope megtalál.

– Iva, már mindenhol kerestelek… – kezd bele, nekem pedig azonnal az egekbe szökik a vérnyomásom. Egyszerűen képtelen vagyok bármi pluszmunkára. Ha nem tudok pihenni rövid időn belül, végkimerülésben fogok összeesni.

– Szóval Natasa kidőlt, egész éjszaka nem aludt, úgy kellett összekaparnom az egyik szobából – vág bele Penelope, és lesimítja az uniformisát. – És ha mindez nem lenne elég, egy másik lány nem jött be ma dolgozni.

– Jaj, ne! – szisszenek fel, mert megértem, hogy ez mit jelent ránk nézve.

– A tegnapi vihar pedig kidöntött egy fát a hátsó kertben.

Arra is találnom kell embert, aki összeszedi a maradványokat

– teszi hozzá, miután rápillant az órájára. – Kérlek, takarítsd ki a legfelső szinten lévő luxuslakosztályt! Azt, amelyiket az igazán különleges vendégek számára tartunk fenn.

Az nem kis munka lesz.

– Nem úgy volt, hogy nem érkezik vendég oda a jövő

hét végéig? – kérdezem, mert ezeknek a lakosztályoknak 39

a lefoglalását jó előre megbeszéljük, hogy legyen időnk alaposan előkészíteni.

– Ne is mondd, Iva! Ez nekem is úgy hiányzott most, mint valami púp a hátamra – teszi hozzá egy szemfor-gatás kíséretében. – De ez egy szálloda, orvosolnunk kell a váratlan helyzeteket. Nemhiába vagyunk mi a legjob-bak a városban. Ne feledd, ragyognia kell mindennek, mire a vendégünk megérkezik.

– Mikor kezdjek hozzá?

– Amint lehet, most minden perc számít – mondja, majd elviharzik.

Szívem szerint elsírnám magam. Talán az lenne a legjobb, ha beadnám a felmondásomat.

40

3. fejezet

AKKOR

Leszáguldok a lépcsőn, és kilépek a verőfényes napsü-tésbe. A lágy nyári szellő belekap a hajamba, bézsszínű

ruhám enyhén fellebben, gyorsan megigazítom a kezemmel. Elhaladok a szorosan egymás mellett tornyosuló, fehér kőből épült házak előtt, és magamba szívom a virágok bódító illatát: a lilaakác aromája halvány lepelként borul a városra. Szeretem ezeket a szűk sikátorokat, melyek át-szelik Dubrovnik óvárosi részét.

Mirjanával a Stradunon találkozunk, ez Dubrovnik főut-cája, és azt mondják, egyike a világ legszebb sétányainak.

Szerencsésnek mondhatom magam, hiszen alig húsz perc gyaloglásra található a házunktól. A mindig mozgalmas Stradunon egymást érik a kávézók és az éttermek, ame-lyekben előszeretettel időznek a helyiek.

A csillogó márványkövezet visszaveri a lépteim zaját, ahogy a Festival Café* felé haladok. Ez a mi törzshelyünk Mirjanával, amit még a középiskolás éveink alatt fedeztünk fel, főleg akkor, amikor ellógtunk az óráinkról.

A kávézó a forró csokijáról híres, és mi az utóbbi időben nem is iszunk mást, csakis ezt. Végül is, jó kávét bárhol iha-tunk a városban, de ehhez hasonló csokis fi nomságot nem.

* Kávézó Dubrovnikban.

41

A kávézó, amely egyben étteremként is funkcionál, egy fehér lakóház alsó szintjén kapott helyet. A kőépület abla-kában pompázó virágok és a teraszon lévő piros abroszos asztalok középkori hangulatot árasztanak, a hatást pedig csak még inkább fokozza a felette lévő zöld spalettával befe-dett ablakok titokzatossága.

Mirjana már odakint ül a tejszínhabos csokinkkal, és amikor észrevesz, felém int. Odasietek hozzá, és magamhoz ölelem.

– Már azt hittem, sosem hozzuk össze ezt a találkozót –

mondja kissé szemrehányóan, és teljesen igazat kell neki adnom. Az utolsó hónapjaim az egyetemen annyira idegőr-lőek voltak, hogy elhanyagoltam őt, és egymás után mondtam vissza a találkozóinkat.

– Tudom, nem volt szép tőlem, hogy ennyire eltűntem – mentegetőzöm, miközben leülök a vele szemközti székre.

Vetek egy pillantást az előttem lévő csodára, és máris a számba kanalazok némi tejszínhabot.

– Legalább sikerültek a vizsgáid? – érdeklődik, és ettől a kérdéstől megmerevedek. Reménykedtem, hogy nyerek még egy kis időt, mielőtt színt kellene vallanom neki.

– Nem teljesen.

– Sebaj, majd a következő félévben felveszed újra.

– Nem lesz következő félév – jelentem ki határozottan, és felszegem az állam.

Először hitetlenkedő pillantást vet rám, majd kuncogni kezd, végül így folytatja:

42

– Ezt már hallottam egypárszor. Minden vizsgaidőszak-ban van egy mélypontod – nyugtázza a barátnőm, és beletúr fekete sörényébe.

Sűrű hajkoronája laza loknikban omlik a vállára, zöld szemében csillog az értelem. Sokszor tűnődöm azon, hogy az ő képességeivel miért is nem ment egyetemre, de aztán rájövök, hogy szerető és megértő apja támogatta abban, hogy a kézműves hobbijának szentelhesse az idejét. Így az általa készített agyagedényeket és dísztárgyakat értékesíti a szülei ajándékboltjában, és egész szép összeget keres vele.

– Ez nem csak egy mélypont – vágom rá gondolkodás nélkül –, nem folytatom tovább az egyetemet.

Most először igazi meglepettséget veszek észre a barát-nőmön.

– És mit szól hozzá az apád? – teszi fel rögtön a lényegi kérdést.

– Még nem tud róla – sütöm le a szemem. – Mondanám, hogy nem érdekel, mit fog szólni, de az az igazság, hogy félek a reakciójától. Viszont te is tudod, hogy hidegen hagy a számok világa, sosem vonzott igazán. Csak szerettem volna a kedvében járni. Én… – Elhallgatok, mert magam sem tudom, mit is mondhatnék, mit is szeretnék valójában.

Azonkívül persze, hogy olyan távol kerülni innen, amilyen messzire csak lehet.

– Tudom, Iva, ismerem az apádat. Szeretted volna, ha büszke rád, és végre törődik veled, nem csak a munkájának él.

– Valami olyasmi – ismerem be.

– És mi a helyzet Lujóval? Ő mit szólt a döntésedhez?

43

– Semmit! Szakítottunk – vallom be töredelmesen, és nagyot kortyolok a csokoládémból.

– De miért?! – Mirjana leteszi a bögrét az asztalra. – Hiszen olyan jól megvoltatok!

Feldúltnak tűnik és értetlennek, mielőtt megtörhetném a közénk telepedő csendet, így folytatja:

– Iva, ez már a sokadik kapcsolatod, ami mindenféle indok nélkül véget ér. Te szakítottál vele, ugye?

Aprót bólintok.

– Mégis, mi a bajod neked a pasikkal? Mindegyik elől elmenekülsz!

Lázasan valamiféle válasz után kutatok, amivel meg-magyarázhatnám neki a tetteimet, de semmi sem jut az eszembe. Ugyan hogyan tudnám leírni azt a kétségbeesett fájdalmat és haragot, ami a szívemben él? Hogyan írhatnám le az árulást, amit pár éve elkövettek ellenem, és aminek az árát soha senki sem fizette meg rajtam kívül?! Számomra a bizalom, vagy hívhatjuk kötődésnek is, lényegében egyet jelent azzal, hogy valaki fájdalmat fog okozni nekem.

– Nem illettünk össze. Nem működött volna. És amúgy is túl fiatal vagyok ahhoz, hogy lekössem magam. Különben is, te sem állapodtál még meg. – Nem titkolt szándékom, hogy másra tereljem a témát.

– Az más. Én még nem találkoztam olyan férfival, aki megdobogtatta volna a szívemet. Mindig is válogatós voltam. Különben is… – Mirjana elhallgat, és meredten bámul a hátam mögé.

44

Már éppen megkérdezném, mi történt, amikor én is felfigyelek a fölénk magasodó árnyékra.

– Elnézést, ha megzavartam a hölgyeket – szólal meg egy hang a hátam mögött, és mielőtt kutatni kezdenék az emlékeim között, megrohannak a tegnap este képei. Meg persze azok is, amik csak a fantáziám szüleményei.

Megfordulok, és amikor a szemébe nézek, mintha áramütés érne. Az idő megáll, és nem hallok mást, csak a fülemben doboló szívverésemet.

Linosz.

– Szervusz, Iva! Milyen különös véletlen, hogy ismét összefutunk – búgja azon a bársonyosan mély hang-ján, amitől megint libabőrös leszek. Még a fejem búbja is bizsereg. – Mi még nem találkoztunk – fordul ezúttal Mirjana felé, és bemutatkozik neki. – Tegnap este abban a szerencsében volt részem, hogy megismerhettem Ivát.

Fekete szemét rám szegezi, a szám teljesen kiszárad. Finoman megnedvesítem az ajkamat. Linosz eközben meredten bámul. A tekintete az ajkamra siklik, majd a nyakamra.

A tűzijáték újra pattogni kezd, ezúttal a bensőmben.

Habár ma szürke trikót és egyszerű sortot visel, nekem mégis elakad a lélegzetem tőle. A kezdődő borosta az állán pedig még férfiasabbá teszi.

– Igazán örvendek, Linosz – mondja zavartan Mirjana, majd kezet fog vele.

Én még mindig megdelejezve bámulom, és azon gondolkozom, hogy mit kereshet itt, amikor ismét megszólal.

45

– Stavrosnak, a kollégámnak némi elintéznivalója akadt, és gondoltam, addig járok egyet – magyarázza, mintha olvasna a gondolataimban. Azért én bízom benne, hogy mégsem teszi. Kínos lenne, ha tudná, hogy a képzeletemben már anyaszült meztelenre vetkőztettem.

– Nagyon úgy fest, hogy csak holnap tudunk visszamenni Ciprusra. – Mélyen a szemembe néz, és mintha arra várna, hogy mondjak valamit. – Nem lenne kedved velem vacsorázni, Iva?

Jól értem, hogy randira hívott?

Teljesen összezavarodom, kérdések hada száguldozik a fejemben, és próbálom magamban elnyomni azt az elemi késztetést, hogy azonnal igent mondjak.

– Már hogyne lenne! – vágja rá Mirjana egy széles mosoly kíséretében.

Mire is valók a barátok, nem igaz?

Döbbenten nézek rá, és nem túl finoman belerúgok az asztal alatt, de mintha észre sem venné, csak mondja tovább a magáét:

– Pont az előbb említette, hogy nincs mára semmilyen elfoglaltsága. Ugye?