Maya Blake

Szerződés szerint

Jackie Ashenden

Határtalan szerelem

Michelle Conder

Titkárnő szupererővel

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Maya Blake, 2024 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Greek Pregnancy Clause (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Jackie Ashenden, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: The World’s Most Notorious Greek (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Michelle Conder, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Crowning His Unlikely Princess (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 133. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-123-5

A Júlia különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Maya Blake

Szerződés szerint

1. FEJEZET

Hihetetlenül szép nap az apja temetésére! A szentségtörő gondolat ellenére Odessa Santella mélyen belélegezte a sós tengeri levegőt. Csukott szemmel emelte fejét a nap felé, remélve, hogy az felmelegíti hideg szívét.

Meztelen lábujjait belevájta a durva kavicsokba, és kényszerítette magát, hogy felnézzen. Figyelte, ahogy a nap visszatükröződik a vízen. Nem törődött az éles sziklafallal és a meredek szakadékkal három méterrel a háta mögött.

Valóban gyönyörű nap volt…

Mögötte valaki köhintett, és ezzel megzavarta a törékeny békét.

– Signorina!

A felszólítás figyelmeztetően, szinte fenyegetően hangzott, mint minden, ami az apjához kapcsolódott, amióta csak az eszét tudta.

Nem számított, hogy meghalt. Soha nem szabadulhat tőle.

Az apja ugyanazzal a könyörtelenséggel gondoskodott erről, mint ami az egész életét meghatározta.

Odessa lemondóan egy lépett egyet hátra, majd még egyet. Még egy pillanatig habozott, mielőtt visszavette fekete cipőjét.

Azt hitte, szabad lesz, miután Elio Santella meghal a rákban.

Milyen ostoba volt!

Száz méter távolságból két tucat szempár figyelte, ahogy közeledik. A sötét öltönyös férfiak mindegyike azon tűnődött, vajon problémát fog-e okozni, vagy pontosan tudja, hol a helye, mint a család többi nőtagja.

Egy szempár különösen hideg borzongást keltett benne. Vincenzo Bartorelli! Halálos, mint egy mérges kígyó, és kétszer olyan idős, mint Odessa.

Odessa huszonegyedik születésnapján Vincenzo Bartorelli nyilvánvalóvá tette a szándékait. A lány az apja elutasításának köszönhette, hogy az elmúlt hét évben a férfi nem zaklatta a nem kívánt közeledésével.

Most, hogy az apja már nem áll az útjában, valószínűleg minden alkalommal összefut a nyál a szájában, ha csak ránéz. És Elio az egy héttel ezelőtt bekövetkezett halála előtt gondoskodott róla, hogy ilyen alkalmak gyakran adódjanak.

A fenébe! Vincenzo legszívesebben beköltözne abba a húsz hálószobás házba, amelyet az apja a palotájának nevezett. Odessa pedig börtönnek. Szerencsére Flávio bácsikája jelentette be elsőként az igényét a birtokra. Mindenki tudta, azóta vágyott rá, hogy harminc évvel ezelőtt a fivére megépítette.

Odessa a nagybátyjára pillantott, remélve, hogy lát valami jelet, hogy a közeledő rémálom csak élénk fantáziájának a szüleménye. De a nagybátyja szemrehányó pillantása – amiért mindenkit megvárakoztatott – arra intette, hogy ne csináljon jelenetet.

A férfi ránézett, és a kezével a lábára csapott, jelezve, hogy siessen. Ezt a megalázó gesztust Eliótól tanulta. Odessa legszívesebb rákiáltott volna, hogy ő nem kutya, akit magához parancsolhat. Összeszorította az ajkát, lassított, és büszkén kihúzta magát. A szíve gyorsabban vert.

Kétségtelenül megbüntetik majd a lázadásáért, de már hozzászokott a verbális ostorcsapásokhoz és pofonokhoz.

Valamikor úgy döntött, hogy érdemes lázadni. Ez megóvta attól, hogy belül meghaljon.

Az apja a halála előtti hónapokban egyre keserűbb és gonoszabb lett. A hír, hogy a betegsége gyógyíthatatlan, még kegyetlenebbé tette ezt a kemény, rettegett maffiafőnököt.

Elio nem próbált meg békésen távozni. A sors ellen lázadt, és mindenkit és mindent hibáztatott, csak azokat a drága szivarokat nem, amelyeket öt évtizeden át mindennap elszívott.

Odessa hallgatta a pap békés és megváltást ígérő szavait. Ám ő nem tudott békét kívánni ennek az embernek, aki halálra gyötörte. Remélte, hogy anyja a túlvilágon pokollá teszi a férje életét úgy, ahogy az életében nem merte. Remélte…

A gondolatai megakadtak, amikor a sírnál suttogás támadt.

– Mit keresnek itt?

– Tényleg ő lenne az?

– Soha nem gondoltam volna, hogy még egyszer itt látom.

– Hallottad, milyen nagy ember lett belőle? Hatalmas és befolyásos.

Az utolsó szavak Flávio bácsi figyelmét is felkeltették. A hatalom és a befolyás volt az a két drog, amelyekből táplálkozott.

Odessa gyomra a félelemtől görcsbe rándult. Saját tapasztalatból tudta, hogy a Santella családnál mindig a legrosszabbra kell számítani.

Követte a gyászolók tekintetét, és észrevette, hogy még a pap is elhallgatott. Sietve elpislogta a könnyeit.

Aztán megdermedt.

Mit keres itt ez a férfi?

Ez az utolsó hely, ahol számított volna rá, hogy találkozik vele. Arisztotelész Zanelis.

Ares.

Azóta, hogy utoljára látta, a férfi meghódította a világot. Nemzetközi ingatlanmágnásként olyan hatalommal rendelkezett, amiért Flávio és Vincenzo akár a fél karjukat is odaadták volna. És most eljött az apja temetésére?

Odessa pillantása a mellette sétáló alacsonyabb férfira esett. Sergio Zanelis – Ares apja. Az a férfi, aki majdnem húsz évig sofőrködött, amíg az ízületi gyulladás és Elio arra nem kényszerítette a szelíd görög férfit, hogy búcsút vegyen tőlük.

– Ki hívta meg? – kérdezte Flávio, de a hangjából kihallatszott, hogy már azon töri a fejét, hogyan fordíthatná előnyére a helyzetet. Majd gyanakodva az unokahúgára nézett rá. – Te…?

– Nem – válaszolta Odessa határozottan.

Még mindig nem tudta levenni a tekintetét a magas, széles vállú férfiról, aki feléje tartott.

A tíz évvel ezelőtti szakításuk körülményeit tekintve semmit sem mert volna kérni Arestól – még csak részvétnyilvánítását sem apja halála miatt, aki annakidején ugyanolyan rosszul bánt a férfival, mint a saját lányával.

Ares Zanelis még jobban nézett ki, mint annak idején.

– Ki ez? – kérdezte Vincenzo komoran.

Flávio némán hátralépett, és a gyepen át elindult a váratlan vendégek felé. Az idősebb Zanelisra egy pillantást sem vetve, Ares felé nyújtotta a kezét. Már semmi sem árulkodott kezdeti haragjáról.

Odessa szíve kihagyott egy ütemet, amikor Ares figyelmen kívül hagyta a felé nyújtott kezet. Ám egy feszült másodpercet követőn Flávio üdvözölte Ares apját. Megrázta Sergio kezét, és ünnepélyesen bólintott.

Csak miután apját köszöntötte, volt Ares hajlandó kezet fogni Flávióval. Az egész jelenet nem tartott húsz másodpercig, de ijesztően egyértelmű volt, ki maradt felül a kis összecsapásban.

Odessa levegő után kapott, amikor valaki megszorította csuklóját.

– Válaszolj, amikor hozzád beszélek, kislány! – förmedt rá Vincenzo.

– Engedj el! – kérte Odessa rekedten.

A brutális szorítás és a tudat, hogy kék folt marad majd a helyén, csak egy kis ízelítő volt abból, ami majd később vár rá.

Megpróbálta elhúzni a kezét, de a férfi csak még szorosabban markolta a csuklóját. Ebben a pillanatban Ares Zanelis impozáns alakja eltakarta a napot.

– Engedje el!

Vincenzo a félelemtől tágra nyílt szemmel engedelmeskedett a parancsnak.

Ares a lányra nézett.

Odessa hátrahajtotta a fejét – Ares mindig ilyen magas volt? –, és megdörzsölte a fájó csuklóját. A pillantása találkozott annak a férfinak hideg, mogyoróbarna szemével, aki egykor minden gondolatát uralta.

Ares egy szót sem szólva csak nézett rá.

Tinédzserként a lány mitikus görög hőshöz hasonlította. Már akkor is nyilvánvaló volt a dominanciája.

Most ez az aura százszor erősebb lett, elállt tőle a lélegzete, és a szíve gyorsabban vert.

Megköszörülte a torkát.

– Ööö… Ares… köszönöm, hogy eljöttél. – Odessa maga is hallotta, hogy szavaiból hiányzik a melegség.

– Ne nekem köszönd! – Ares hangja egyértelműen még mélyebb lett.

Mielőtt Odessa megkérdezhette volna, mire gondol, az apja odalépett hozzájuk. Sergio Zanelis ismerős mosolyát csak a szomorú alkalom árnyékolta be.

– Odessa, örülök, hogy látlak. – Kinyújtotta a kezét, és gyengéden megfogta a lány jobbját. – Remélem, nem bánod, hogy eljöttünk. De az apád olyan nagylelkű volt hozzám, több mint húsz évig alkalmazott, és ezt soha nem fogom elfelejteni neki.

Odessa próbálta meggyőzni magát, hogy még néhány évtizedet kibírt volna anélkül, hogy találkozott volna Ares Zanelisszal. De ez hazugság lett volna. Ráadásul lehetetlen volt szem elől téveszteni őt: uralta az üzleti lapokat, a bulvármagazinokat és a közösségi médiát egyaránt.

Odessa ezért tudta, hogy nőtlen. A kapcsolatai alig tartottak néhány hónapig. Hercegnők, színésznők és szupermodellek. Az apja volt az egyetlen állandó személy Ares életében.

Négy évvel ezelőtt Odessa a médiából tudta meg, hogy egy autóbalesetben mindketten majdnem meghaltak. Ares három hétig feküdt kómában Kaliforniában. Ezalatt Odessa minden napkeltekor elsétált a Santella család kis kápolnájába, és imádkozott az életéért.

Hirtelen rájött, mekkora csend támadt körülötte, és hogy Ares még mindig őt bámulja. Megköszörülte a torkát, mosolyt erőltetett az arcára, és suttogva mondta:

– Örülök, hogy eljöttél, Ares. Nagyra értékelem.

És így is volt. A férfi balzsam volt a lelkének. A saját útját járta, keményen dolgozott, és közben megőrizte derűs kedélyét. Odessa kétségbeesetten kívánta, bárcsak beléje kapaszkodhatna.

Ares fürkész pillantással méregette, mintha a szavai igazságtartalmát akarná kideríteni. Aztán a pap köhintett, ami ürügyet adott a lánynak, hogy elforduljon. Amikor Ares elfoglalta Vincenzo helyét a bal oldalán, Odessa továbbra is apja koporsójára szegezte tekintetét, bár a lelkében vihar dúlt.

A szertartás ezt követő harminc percében – miközben a nagybátyja elgondolkodva nézett rá, Vincenzo pedig pokoli pillantásokkal méregette – a lánynak kétségbeesett ötlete támadt.

A Flávio arcán látható kifejezés túlságosan is ismerős volt neki.

Számtalan alkalommal látta apja arcán.

A bosszú ígéretét.

De Ares szemében valami mást is látott. Egy érzést, amelyet már rég halottnak hitt – azóta a végzetes éjszaka óta, amikor a férfi elhagyta.

Vágyat.

És ha nem téved, és valóban vágyat látta a szemében, akkor talán…

Ó, istenem, tényleg megteheti?

2. FEJEZET

Amikor kivette a fehér rózsát a felkínált vázából, és az apja koporsójára dobta, mélyen legbelül tudta, hogy valamin változtatnia kell.

Nem maradhat Flávio és Vincenzo mellett, mert az a végét jelentené. Bátran kell lépnie. Drasztikusan. Minden hidat fel kell égetnie maga mögött. Ha csak egy kicsit is félszívű…

Elhessegette a félelmetes gondolatot, és körülnézett. A gyászolók lassan szétszéledtek. Titkos pillantásokat vetettek a két férfira, akik jobbra és balra álltak tőle.

Hirtelen Odessa érezte, hogy valaki mögéje lép, és hátranézett. Flávio állt ott, éber tekintete Aresra szegeződött.

– Zanelis, fogadás lesz a házban. Örülnénk, ha eljönnél – ajánlotta hazug kedvességgel.

Ares arca ismét elkomorodott az apja szándékos figyelmen kívül hagyása miatt, bár az idősebb férfi láthatóan nem volt zavarban.

Ares a lány szemébe nézett, mielőtt válaszolt:

– Ha Odessa is szeretné.

A neve az ajkán, a könnyű görög akcentussal, megborzongatta a lányt.

Ez az utolsó reménye, bármilyen ostoba ötlet is. Bármennyire távolságtartó vagy ellenséges is Ares. Ragaszkodni fog ehhez a férfihoz, aki az életében a legkevésbé félelmetes. Ehhez a férfihoz, aki a csillagok alatt suttogta az ígéretét…

Mert nem hagyhatja elmenni Arest. Még nem.

– Nagyon örülnék neki. – Figyelmen kívül hagyta a nagybátyja önelégült mosolyát, és Sergióhoz fordult. – Feltéve, ha te is ráérsz?

– Természetesen, kedvesem – válaszolta Sergio, és karját kínálta.

Odessa megkönnyebbülten elfogadta, és elindultak a domb tetején álló házhoz, amely egész életében a börtöne volt. Ahogy közeledtek, szemügyre vette az impozáns homlokzatot.

A szőlőindák, amelyek az ablakok körül kapaszkodtak, mindig ilyen sűrűn nőttek? Fojtogató hatást keltettek, pontosan úgy, mint a maga ház. A vastag, golyóálló ablakokat keretező függönyök mindig ilyen sötétek voltak? Természetesen minden ajtó, minden kő és minden fűszál makulátlan állapotban volt. Az alkalmazottak tudták, hogy a tökéletlenség semmilyen körülmények között nem tolerálható.

Erre tipikus példa volt a kedves, idős férfi, aki mellette sétált. Azért bocsátották el, mert Odessa apja nem tudta elviselni az ízületi gyulladásos ujjait.

Odessa hónapok óta hiányolta Sergiót, bár megnyugtatta a gondolat, hogy újra együtt lehet a fiával. Aresszal, azzal a férfival, akinek most megvetően nézett rá, miközben feszült csendben mellette sétált.

Aresszal, azzal a férfival, akinek köszönhetően talán elnyerheti a szabadságát.

Az előtte álló veszélyes út borzongással töltötte el.

– Most talán azt gondolod, hogy soha nem fogod tudni feldolgozni a veszteséget, de az idő múlásával kevésbé fog fájni – mondta Sergio. Nyilvánvalóan azt hitte, hogy Odessa a gyász miatt ilyen levert. – A fájdalom soha nem múlik el teljesen, de megtanulsz vele együtt élni.

Odessa csalónak érezte magát, amiért elfogadta a vigasztalást.

Cseppet sem hiányolta zsarnoki apját. Miután megszökik – ha sikerül elmenekülnie –, soha többé nem teszi a lábát erre az átkozott földre.

Túl gyorsan értek a házhoz. Beléptek a szalonba. Annak idején Elio itt közölte Sergióval, hogy többé nincs szüksége a szolgálataira, mert öreg és haszontalan.

És pontosan ebben a szobában mondta a lányának, hogy soha többé ne álljon szóba Ares Zanelisszal, különben…

Itt mondta néhány hónappal ezelőtt, hogy Vincenzo Bartorellihoz akarja feleségül adni, egy nála is idősebb férfihoz.

A sötétzöld bútorok kényelmetlenek voltak, a levegőben émelyítő szivarfüst terjengett. Kemény férfiak itt kovácsoltak terveket.

Férfiak, akik elvárták a feleségüktől, hogy engedelmesen alávessék magukat az akaratuknak.

Odessa megköszönte a szobalánynak a tálcán felkínált italokat, és ásványvizet választott.

Életében csak egyszer csípett be, amikor…

A tekintete Aresra vándorolt. Vajon emlékszik az ő tizenhetedik születésnapjának éjszakájára, amikor éjfélkor kiosontak, és egy lopott üveg Dom Perignonnal ültek a sziklákon?

Hogyan feküdtek a fűben, miközben a lábuk alatt morajlott víz. Hogyan suttogták el egymásnak a reményeiket és az álmaikat?

Gondolt rá még egyáltalán? Töltött el egyetlen pillanatot is a „mi lett volna ha” kérdéssel?

– Fáj? – szakította meg Ares mély hangja a gondolatait.

Odessa összerezzent, és követte a férfi tekintetét kivörösödött csuklójára, Vincenzo szorításának nyomára, ami egyértelműen jelezte, mi lesz a sorsa, ha nem talál kiutat ebből a rémálomból.

– Ööö… szóra sem érdemes.

Ares arca elsötétült.

– Vagy fáj, vagy nem. Nos, melyik? – kérdezte, nem törődve azzal, hogy lehalkítsa a hangját.

– Oké, egy kicsit fáj – motyogta a lány, tudva, hogy Vincenzo Bartorelli gyanakodva figyeli.

Nyelt egy szárazat, amikor az idősebb férfi átvágott a szobán, feléje tartva.

Pánik fogta el, és Areshoz fordult.

– Beszélhetnénk négyszemközt?

Ares felvonta fekete szemöldökét.

– Miből gondolod, hogy van mit mondanunk egymásnak? Csak azért vagyok itt, mert…

– Tudom. Az apád kedvéért. De… – Odessa beharapta az ajkát, és elgondolkodott, hogy nem találhatna-e más megoldást. De az idő sürgette. Ebben a pillanatban Ares jelentette a kisebbik rosszat. Ő az egyetlen esélye. – Kérlek! – suttogta. – Fontos.

Kíváncsiság, szkepticizmus és vonakodás keveredett a férfi arcán. Odessa szíve összeszorult. Volt idő, amikor Ares egészen másképp nézett rá.

– Talán neked fontos, de nekem nem. Nem fogom…

– Odessa? Van egy perced? – szakította félbe Vincenzo kemény hangon.

A lány szíve a torkába dobogott. Aresra pillantott, nem törődve azzal, hogy az észreveszi-e a szemében tükröződő könyörgést. A férfi egy szót sem szólt… néhány kínzóan hosszú másodpercig.

Amikor Odessa már azt hitte, nincs más választása, mint hogy megpecsételje sorsát, és nyilvánosan visszautasítsa Vincenzót, Ares megszólalt:

– Nyugodtan várhat. Odessa megsérült a csuklóján… El kell látni.

Nem engedélykérés volt. Vincenzo arca elvörösödött. Kinyitotta a száját, de nem kapott lehetőséget, hogy válaszoljon.

– Mehetünk?

Odessa bólintott, Ares pedig erősen megfogta a könyökét, és az ajtóhoz vezette. Megkönnyebbülés öntötte el a lányt. De a szabadságig még hosszú az út.

És mégis, amikor a férfi mellett sétált, akiről egykor azt hitte, hogy örökre az övé lesz, tudta, már nincs visszaút. Semmiképpen sem fog feleségül menni Vincenzo Bartorellihoz. Inkább meghal.

Figyelembe véve, hogy Ares több mint egy évtizede nem járt ebben a házban, meglepő magabiztossággal találta meg az utat a folyosókon – elhaladva apja dolgozószobája mellett – a kis könyvtárba.

Az udvarház legtöbb helyiségével ellentétben a könyvtár meglehetősen egyszerűen és hangulatosan volt berendezve. Ez volt Odessa anyjának kedvenc menedéke. Az anyja halála után Odessa attól tartott, hogy az apja átalakítja a helyiséget. De valamilyen oknál fogva Elio Santella nem nyúlt a könyvtárhoz. Odessa itt tartózkodott a legszívesebben, itt, ahol anyjához a legközelebb érezhette magát.

– Köszönöm, hogy időt szánsz rám. – Szünetet tartott, és megköszörülte a torkát. Vajon Ares elfogadja-e a javaslatát? – Én…

– Ki vele, Odessa! Nem érek rá egész nap.

Mielőtt a lány meggondolhatta volna magát, kicsúszott a száját:

– Szükségem van a segítségedre.

A férfi meredten nézte, majd hallgatott egy sort.

– Most hagyjuk, honnan veszed a bátorságot, hogy azt hiszed, jogod van bármit is kérni tőlem. De miért gondolod, hogy segíteni szeretnék?

Odessa megremegett. A büszkesége azt súgta, hogy távozzon emelt fővel, és találjon más módot, hogy szembeszálljon a sorsával.

De ahogy Vincenzo bánt vele az imént… Elnyomta büszkeségét.

– Nem kérném, ha… ráadásul… te…

Tartozol nekem, akarta mondani. De a nyelvébe harapott, mert nem akart a múltra gondolni, és arra, amit annak idején Ares biztonságának érdekében tett.

– És én? – kérdezte a férfi hidegen.

A lány megrázta a fejét.

– Nem számít.

Most nem foglalkozhat a régi történetekkel. Nem, amikor a jövője olyan sötétnek tűnik…

– Harminc másodpercet adok, aztán elmegyek – mondta Ares veszélyesen halkan.

Odessa hitt neki. Hiszen a férfi egyszer már megtette ezt.

Úgy érezte magát, mint egy lepke, amely egy pusztító láng felé repül.

Mély levegőt vett, és belevetette magát a jéghideg vízbe.

– Vincenzo Bartorelli hamarosan bejelenti az eljegyzésünket. – Már a gondolattól is felkavarodott a gyomra. – Inkább ugranék meztelenül az Etnába, mint hogy hozzámenjek. Ezért azt szeretném, ha közölnéd vele, hogy te veszel feleségül. És cserébe… – Istenem, tényleg kimondja? – Cserébe megadok neked mindent, amit csak akarsz.

3. FEJEZET

Ares csak azért nem tört ki hangos nevetésben, mert nagyon jól uralkodott az érzelmein. De dühös lett.

Nem a lányra. Vagy talán egy kicsit mégis…

„Inkább ugranék meztelenül az Etnába…”

A szavak olyan emlékeket idéztek fel benne, amelyeket próbált elfelejteni. De nem azért van itt, hogy nosztalgiázzon.

Már nem az az ostoba fiatalember, aki folyton csak Odessáról álmodozott. Utólag rájött, hogy épp csak sikerült megmentenie a bőrét.

De amikor most ránézett erre a hihetetlenül gyönyörű nőre, elszorult a mellkasa. Az évek csak még szebbé tették.

El kellene utasítania a kérését, visszamenni a szalonba, és közölni az apjával, hogy indulnak.

De a lány tekintete fogva tartotta.

Tényleg csak ez tartotta vissza attól, hogy elmenjen? Vagy az a kis megjegyzés, amit legvégül mondott.

„Cserébe megadok neked mindent, amit csak akarsz.”

Gyűlölte magát az emlékekért, amelyeket ezek a szavak idéztek benne…

A vágyát, hogy a lány az övé legyen. Hogy elmenjen vele. Hogy soha többé ne nézzen vissza.

– Tudom, hogy megértesz – suttogta Odessa.

Ares az ajkaira meredt. Azokra a telt ajkakra, amelyeket annak idején megízlelhetett. Azokra az ajkakra, amelyekkel elárulta őt, mielőtt ellökte volna magától.

– Mondj valamit! – sürgette Odessa.

– Biztos vagy benne?

A lány pislogott.

– Hogy érted?

– Tényleg azt akarod, hogy mondjak valamit? Valószínűleg nem az lesz a válasz, amit hallani szeretnél.

Odessa nyelt egyet. Ares észrevette, milyen sima és karcsú a nyaka. De nem hajlandó újra engedni a vágyának – csak azért, hogy végül elárulják.

– Igen, hallani akarom a válaszodat – felelte Odessa határozott hangon, és eltökélten nézett rá.

Ares ismét érezte azt az abszurd késztetést, hogy kacagni kezdjen. De ebben a házban nem volt semmi, amin nevethetett volna. Bármennyire szerette is az apját, nem tudta elfogadni vagy megbocsátani, hogy hagyta, hogy így bánjanak vele Elio Santella.

– Rendben – mondta. – A válaszom nem.

Odessa elsápadt, az ajka megremegett, majd összeszorította a száját. Az ezüstszürke Santella-szempár, amely sokkal tovább kísértette álmaiban, mint Ares bevallott volna, végigpásztázta a szobát, majd a férfi arcára szegeződött. Úgy nézett rá, mintha nem lenne biztos benne, hogy hisz neki.

Végül a tekintete elsötétült.

– Értem.

Csend lett. Ares érezte, hogy visszatartja a lélegzetét. Látta, hogy a lány többet várt tőle. Hogy keményebben küzdjön érte?

Igen.

De ő most sem fog harcolni érte, ahogy annak idején sem tette. Talán azért, mert még mindig alacsonyabb rendűnek tartja? Még most is, amikor nyilvánvalóan ő Odessa utolsó reménye?

– Ha nem akarsz feleségül menni ahhoz az idiótához, miért nem mondod meg neki?

A lány csüggedten felsóhajtott.

– Ugye nem felejtetted el, hogy mennek itt a dolgok?

Hirtelen megkeseredett Ares szája íze. Nem, nem felejtette el.

De hát nem Odessa itt a hercegnő? Vagy inkább, most már a királynő?

– Az apád meghalt. Most már biztosan azt teszel, amit akarsz?

Jóllehet néhány dolog nyilvánvalóan nem változott. Ez a lány még mindig vágyat ébreszt benne.

– Az apám gondoskodott róla, hogy még a sírból is irányítsa az életemet.

Ares összeszorította a fogát. Az az ember minden és mindenki fölé helyezte a saját érdekeit, beleértve a saját lányát is. Ares elviselte a fenyegetéseit meg gúnyolódását, de Odessa árulásának gondolata még mindig haragot és keserűséget váltott ki belőle.

Különösen dühítette, hogy Elio sosem fizetett meg azért, ahogy az apjával bánt. Ares nemrég azt hitte, van még ideje a bosszúra. De néhány hónappal a hatvanadik születésnapja előtt Elio rákban meghalt.

Rövid ideig fontolgatta, hogy a lányt bünteti az apja bűneiért, aztán de elvetette az ötletet.

Odessa már eleget bűnhődött.

„Mindent, amit csak akarsz…”

A gondolat túlságosan izgatta. Amikor elképzelte, hogyan állhat bosszút, a teste azonnal reagált.

Odessa tekintete idegesen az ajtó felé villant, amikor léptek közeledtek a folyosón.

A gondolat, hogy ez a visszataszító Bartorelli a felelős ezért a pillantásért, újra felkeltette Ares haragját, bár más okból.

A fenébe! Már a gondolat is dühítette, hogy bármelyik férfi megérintheti Odessát. Természetesen csak azért, mert megvetette azokat a fickókat, akik brutálisan rákényszerítik az akaratukat a nőkre, és ez Odessa családjának minden férfi tagjára igaz volt.

Talán ez a düh, talán az ellenszolgáltatás, amit a lány a segítségéért ajánlott, késztette arra, hogy Odessa derekára tegye az egyik kezét, a másikkal pedig felemelje az állát, hogy a szemébe nézzen.

Akárcsak annak idején, a bőrének érintésétől most is elállt a lélegzete. Még mindig vágyik Odessára.

– Értem? – ismételte meg a lány szavait. – Ez minden, amit mondani akarsz?

Odessa szeme felszikrázott.

– Könyörögjek? Ezt akarod?

– Mindenképp jó kezdet lenne.

– Nem gondoltam, hogy szadista vagy.

– Úgy tűnik, mindketten új dolgokat tanulunk egymásról.

Odessa szóra nyitotta a száját, de Ares soha nem tudta meg, mit akart mondani, mert abban a pillanatban hangosan kopogtak az ajtón. A lány megrezzent, és Ares gyűlölte látni a félelmét. Ahogyan mindent utált ezen a napon.

Az ajtó kinyílt. Ares ösztönösen Odessa tarkójára tette a kezét.

– Erről majd később beszélünk. De most…

Engedett a kísértésnek, amely már akkor felébredt benne, hogy meglátta a lányt az apja sírjánál, és ajkait az övéhez préselte.

Még nem döntötte el véglegesen, mit fog válaszolni a kérésére, de ez jó kezdetnek tűnt. Magához húzta a lányt, élvezte testének lágy domborulatait.

Odessa halkan felnyögött, megnyitotta ajkait, és mindkét kezével átkarolta a férfi derekát. Ares elégedetten felsóhajtott.

Az évek során, amióta elhagyta ezt a helyet, voltak viszonyai – elég ahhoz, hogy meggyőződjön arról, senkire sincs szüksége… főleg nem egy hercegnőre, akit Odessa Santellának hívnak.

És mégis itt volt, és úgy csókolta, mintha ő lenne az egyetlen oka, amiért egyáltalán lélegzik.

Figyelmen kívül hagyta a szoba másik végéből hallatszó hangos torokköszörülést, de az egyre hangosabbá, egyre sürgetőbbé vált. Odessa hirtelen elhúzódott, és mindkét kezével megpróbálta eltolni magától a férfit, hogy távolságot teremtsen közöttük. De Ares nem engedte el.

Lassan elfordította a fejét, és ránézett a nem kívánt betolakodóra.

– Maga az?

Flávio közelebb lépett.

Ares mélységesen megvetette Eliót, de az öccse sem sokkal maradt el tőle. Flávio minden parancsot lelkiismeret-furdalás nélkül végrehajtott. Az üzenete indított el azokat az eseményeket, amelyek végül az elűzéséhez vezettek.

Ares még mindig nem engedte el Odessát.

– Nem emlékszem, hogy azt mondtam volna, „szabad”.

Flávio szeme gonoszul megvillant. Tíz évvel ezelőtt egészen másképp reagált volna.

Ares érezte, hogy Odessa megpróbál kibontakozni a karjaiból.

– Maradj! – suttogta figyelmeztetőn a fülébe. – Ha a segítségemet akarod, csak tedd, amit mondok!

Odessát aggasztotta, hogy a férfi máris terveket sző a megmentésére, de látványos sikerei nem utolsósorban annak voltak köszönhetők, hogy képes volt spontán jó döntéseket hozni.

– Még mindig itt van, Flávio? Segíthetünk valamiben?

Odessa arca megfeszült. Ares mielőtt rendre inthette volna magát, megnyugtatóan megsimogatta a hátát.

– Hiányoljuk az unokahúgomat. Ma volt az apja temetése. Nem akarjuk, hogy meginduljon pletyka.

Ares nevetett.

– Tényleg?

Flávio tekintete Ares kezére esett, amely Odessa derekán pihent, és arca még komorabbá vált.

– Odessa tisztességes nő. Nem hagyom, hogy bemocskolja a becsületét.

– Mindketten tudjuk, hogy nem a becsülete miatt van itt. Most kérem, hagyjon minket magunkra. Mindjárt jövünk.

– Nem kellett volna ezt tenned – motyogta Odessa, amikor Flávio hangosan bevágta maga mögött az ajtót.

Ares tekintete a lány szájára siklott. Azonnal felébredt benne a vágy.

– Mit nem kellett volna tennem? Megcsókolni téged? Vagy megszabadulni a bácsikádtól?

Odessa elpirult.

– Mindkettőt! Neked talán szórakoztató provokálni egy csörgőkígyót, de nekem nem.

Ares az ujjaival végigsimított a lány karján, és örült, hogy megborzongott.

– Hmm… menjünk a többiekhez, és nézzük meg, mennyire leszünk sikeresek, jó? – Megfogta Odessa kezét, és maga után húzta.

– Mit tervezel? – sziszegte a lány.

Forróság áradt szét Ares testében, amikor ennyi idő után újra hallotta a nevét Odessa szájából.

Továbbment, amíg a szalonhoz nem értek. Akkor megállt, és mindenki szeme láttára két kezébe fogta a lány gyönyörű arcát.

– Amit csak akarok. Az ajánlatod még áll?

Odessa ezüstszürke szeme elkerekedett, és idegesen megnyalta alsó ajkát.

– Ares…

– Igen vagy nem? – sürgette a férfi.

A lány mély levegőt vett. Élete leghosszabb három másodperce után megszólalt:

– Igen.

– Remélem, hogy a szavad most többet ér, mint évekkel ezelőtt, agapita. Különben megbánod.

Ares az egyik kezét leengedte, a másikkal közelebb húzta magához a lányt. A szobában teljes csend volt, mindenki őket nézte.

Ares tekintete Bartorellin időzött el a leghosszabb ideig. Látta azt a pillanatot, amikor a férfi rájött, hogy legyőzték.

Aztán Ares az apjára nézett.

Az idős férfi arcán felvillanó remény megpecsételte őrült döntését.

Még egy másodpercig nézte az apját, majd ismét Odessához fordult.

Be kellett ismernie, hogy még mindig túl nagy hatással volt rá. De ő már nem az az egykori tapasztalatlan fiú, hanem felnőtt férfi.

– Elnézést a távollétünkért – mondta hangosan, anélkül hogy levette volna a szemét a lányról. – De újra felelevenítettük a régi… a régi barátságunkat. – Még közelebb húzta magához Odessát, megfogta a kezét, és az ajkaihoz emelte. Aztán ismét a gyászolókra nézett. – Tudom, hogy nem megfelelő az idő és a hely, de nem tarthatjuk tovább magunkban a nagy újságot.

– A nagy újságot? – Flávio szemében harag lobbant.

Ares még néhány másodpercig hagyta fokozódni a feszültséget, majd Odessa kezét a sajátjába tette.

– A gyönyörű unokahúga épp most egyezett bele, hogy feleségem lesz. Össze akarunk házasodni. Minél hamarabb.

4. FEJEZET

Ó, istenem! Ó, istenem! Ó, édes istenem!

Odessa szédülni kezdett.

Ares épp most… épp most jelentette be… Tehát sikerült!

Egy csoda folytán a bátor és merész húzása bejött.

De milyen áron?

A kedves mosoly ellenére a szorítás a derekán figyelmeztetés volt, hogy ne szegje meg a szavát…

Mindez arra utalt, hogy Ares Zanelis nem pusztán nagylelkűségből segít neki. Ki kell majd egyenlítenie a számlát. Odessa ezt a csontjaiban érezte.

De legalább Vincenzótól és nagybátyjától megmenekül.

Ám amikor Ares lehajolt hozzá, és az ajkai szinte megérintették fülcimpáját, elhessegette a sötét gondolatokat. Újabb borzongás futott végig a testén, és eszébe juttatta, hogyan reagált a férfi csókjára.

Istenem, megengedte neki, hogy megcsókolja! Az apja temetésén!

– Tudom, hogy gyászolsz, de legalább mosolyogj egy kicsit, agapita! Végül is ez az egész a te ötleted volt, és most teljesült a leghőbb vágyad. Viselkedj is úgy!

Odessa erre nem tudott mit válaszolni.

Látta, ahogy a többi gyászoló közeledik.

Ares felemelte a kezét.

– A menyasszonyom ma temette el az apját. Örömmel fogadjuk a gratulációkat, de egyébként kérem, tartsák tiszteletben, hogy gyászol!

Odessa szíve vadul dobogott, amikor Ares csókot lehelt a kezére, és az ajkát megérintette az ajkával. Aztán átkarolta, és elindultak – nem a lány bácsikájához, hanem Sergióhoz, aki elégedett mosollyal nézett rájuk.

Sergio megfogta Odessa szabad kezét mind a két kezével.

– Kedvesem, hadd legyek én az első, aki üdvözöl a családunkban! Fogalmad sincs, milyen boldoggá tettél egy öregembert.

A lány ijedt pillantása Aresra szegeződött. Óvatosság tükröződött a férfi szemében.

Mit tett? – rettent meg a lány.

Amikor kitalálta ezt a tervet, nem vette figyelembe Sergio érzéseit. Nem gondolta végig.

– Most már késő bánat, eros mou – suttogta Ares a fülébe, mintha gondolatolvasó lenne.

Végül csak ők ketten maradtak Flávióval, Vincenzóval és egy maroknyi távoli rokonnal. Amikor Vincenzo Areshoz lépett, Odessának elakadt a lélegzete.

– Nem tudom, kinek képzeli magát! – csattan fel a férfi, a szemében lángolt a düh.

– Nem mutattak be minket egymásnak? – szakította félbe Vincenzo hűvösen. – Hadd pótoljam. Ares Zanelis vagyok, Odessa vőlegénye. És ön…? – kérdezte, és a hangja rendkívül unottan csengett.

A felháborodástól remegve a férfi Odessa nagybátyjához fordult.

– Flávio, mondd meg ennek a szánalmas alaknak, ki vagyok én.

– Ő Vincenzo Bartorelli. Egy… egy üzletfél – magyarázta Flávio.

Odessa lélegzet-visszafojtva várta, hogy a nagybátyja mit fog még hozzátenni. A szíve hevesen dobogott, amikor látta, hogy Flávio és Ares milyen pillantást váltanak egymásra. Vincenzo is pontosan tudta, mit jelent ez. Apró szeme összeszűkült, és az ujjai szorosabban markolták a poharát.

– Ezt még meg fogjátok bánni! – morogta.

Szavai hideg borzongást váltottak ki Odessából, de Ares közömbösen válaszolt:

– Kétlem.

Vincenzo dühös tekintete most Flávio felé vándorolt, de nagybátyja csak a poharában lévő italt tanulmányozta. Vincenzo káromkodva megfordult, és kiviharzott a szobából.

Az ezt követő csendet Flávio köhintése törte meg.

– Most, hogy ez tisztázódott, szeretném elmondani a saját aggályaimat. Vártam volna, hogy legalább megkéri tőlem az unokahúgom kezét, mielőtt bejelenti az eljegyzést – fordult Areshoz.

Ares összeszorította a fogát.

– Magát nem a hagyományok érdeklik. Mondja meg az árát! Megbeszéljük, amíg a menyasszonyom csomagol.

– Mi? Nem fogok… – kiáltotta Odessa felháborodva.

– Tényleg végig akarod hallani? – kérdezte Ares cinikusan.

Nem, ismerte be a lány vonakodva. Nem számított rá, hogy minden ilyen gyorsan fog történni. Még arról sem beszéltek, hogy Ares mit vár cserébe a segítségéért.

Mi van, ha nem tudja teljesíteni a ráeső részt?

– Odessa?

– Ööö… szükségem van egy kis időre, hogy összepakoljak.

Flávio vállat vont, de miután Ares szemébe nézett, sietve hozzátette:

– Annyi időd van, amennyit akarsz, végül is mindkettőnknek a boldogságod a legfontosabb.

Odessa alig tudta visszafogni magát, hogy megvetően fel ne horkanjon.

Ma reggel a nagybátyja még hozzá akarta adni egy nála kétszer idősebb férfihoz. Egy férfihoz, akiről tudta, hogy kegyetlen és erőszakos.

Megdörzsölte a fájó csuklóját. Ares tekintete követte a mozdulatot.

– Essünk túl rajta! – morogta, és Flávióra nézett.

A nagybátyja nyilvánvalóan érzékelte Ares hangulatát, és azonnal bólintott.

Odessa nézte a két férfit, ahogy az ajtó felé tartanak. Ares hirtelen megfordult, és a lány látta, hogy megbámulja. Bármit látott is az arcán, az halvány mosolyt csalt az ajkára.

– Egy órád van. Nem több.

Egy óra, hogy hátrahagyja a régi életét.

A hálószobájában Odessa ujjai végigsimították a számára semmit sem jelentő tárgyakat. Gengszterfőnökként az apja ragaszkodott hozzá, hogy a lánya mindig drága ruhákat és értékes ékszereket viseljen.

De állandóan a figyelem központjában állni – amit anyja is gyűlölt – csak egy kellemetlen kötelesség volt Odessa számára.

Válogatás nélkül vett kézbe holmikat, majd tette vissza őket. A bőröndje az ágyon még mindig szinte üres volt.

– Még nem vagy kész?

Ares hangjára megfordult. Már lejárt volna az idő? Ránézett az órájára, egy gyémántokkal díszített platina műremekre. Az apja két évvel ezelőtt adta neki születésnapjára a meghívott vendégek előtt. Mint mindig, ennek az ajándéknak is megvolt az ára – ebben az esetében egy vacsora az egyik üzleti riválisa fiának a társaságában, akit az apja meg akart békíteni.

Ő nemet mondott, és az apja dühbe gurult.

Odessa elhessegette az emléket.

– Még nem teljesen.

Ares nyilvánvaló megvetéssel nézett körül a szobában.

– Jó. Nem viszel el semmit. Ezt sem. – Az állával az órára bökött.

Bár egy perccel ezelőtt még ugyanaz a gondolat futott át Odessa agyán, most felháborodott.

– Tessék?

– Mondd, van itt valami, amihez a legcsekélyebb mértékben is ragaszkodsz? – kérdezte Ares.

Odessa tiltakozni akart, de titkon megkönnyebbült, hogy mindent maga mögött hagyhat. Itt minden az apja könyörtelen zsarnokságára emlékeztette.

De nem cseréli az egyik poklot a másikra? Ez a férfi szétzúzta az álmait… cserben hagyta.

Nem, ezúttal ő maga döntött. És még ha Ares időközben a gátlástalanságával hírnévre tett is szert, biztosan nem kegyetlen. Vagy igen?

– Odessa? Mi a baj?

A lány összerezzent.

– Azon tűnődöm, vajon te is olyan könyörtelen leszel-e, mint az apám – vallotta be bátran.

Ares tekintete jéghideggé vált.

– Hogy merészelsz ahhoz a szörnyeteghez hasonlítani?

– Azt hittem, ismerlek… annak idején. De kiderült, hogy tévedtem. Szóval ki tudja?

– A lelki békéd érdekében szándékosan rosszul emlékszel. Hogy áldozatnak lásd magad, ahelyett hogy felelősséget vállalnál.

– Nem igaz! Ráadásul megtanultam, hogy az emberek változnak. Az élő bizonyíték itt áll előttem.

Ares az arca megkeményedett.

– Nem, az emberek nem változnak. Néha megtévesztenek másokat, néha pedig a többiek egyszerűen nem akarják látni, kivel van dolguk.

Természetesen róla beszél!

Mielőtt Odessa megtalálta volna a megfelelő szavakat, Ares elfordult. Pontosan úgy, ahogy azon a bizonyos éjjelen, amikor hátat fordított neki, anélkül hogy visszanézett volna.

– Ideje indulni, Odessa.

– A nagybátyám…

–… nem fog gondot okozni.

Odessa ismét összerezzent.

– Megkérdezhetem, hány ezüstpénzért adtak el?

– Nem. Nem fontos.

Ares türelmetlenül az órájára pillantott.

Odessa odament az éjjeliszekrényhez, kihúzta a fiókját, és kivette a legértékesebb tulajdonát. Az édesanyja medálját. Az egyetlen fényképet, ami Renata Santelláról maradt neki.

Az édesanyja halála után nem sokkal az apja egy dührohamában mindent megsemmisített. Ez volt a sok dolog közül az egyik, amit Odessa soha nem bocsátott meg neki.

Látta, hogy Ares közeledik.

– Ez még megvan? – kérdezte a férfi durván.

A lány a kezében tartotta a finom medált.

– Vannak dolgok, amelyekhez érdemes ragaszkodni.

Néhány feszült másodpercig nézték egymást, majd Ares elfordult, és Odessa elővette a fiókból az ötezereurós hitelkártyát, amelyet anyja adott neki vészhelyzetre.

– Kész vagy? – Ares hangja nyers volt, de már nem türelmetlen.

Odessa egy farmert, néhány felsőt, cipőt és pár alsóneműt dobott a bőröndbe, majd becsukta. Nem lepődött meg, amikor Ares egyik kezével megfogta a bőröndöt, a másikkal pedig a könyökét, és kivezette a szobából.

A szíve nagyot dobbant, amikor meglátta Fláviót a folyosón. Hamis mosoly játszott a férfi ajkán, és amikor tárt karokkal elindult feléjük, Odessa látta rajta, hogy elégedett az alkuval.

Azzal az ürüggyel, hogy búcsúcsókot ad az unokahúgának, olaszul a fülébe súgta:

– Megleptél. Nem hittem volna rólad. Noha végül is Santella vagy. De ne felejtsd el, honnan jöttél. Szemmel tartalak.

– Mit mondott? – kérdezte Ares, amikor kiléptek a késő őszi napsütésbe.

Odessa megrázta a fejét. El akarta felejteni Flávio fenyegetését, csak el akart menni innen.

– Semmi fontosat.

Amikor egy elegánsan öltözött sofőr kinyitotta a limuzin ajtaját, Odessa meglepetten körülnézett. – Az apád nem jön velünk?

– Meglátogatja a barátját, a komornyikotokat. Ott vesszük majd fel.

5. FEJEZET

– Hova megyünk? – kérdezte Odessa, miután Ares apja is beszállt a limuzinba.

A lány a tekintetét előreszegezte. A szeme se rebbent, amikor áthajtottak a Santella-birtok bejáratát őrző, hivalkodó, aranyozott kapun.

A kérdés jogos volt. Ares meg is lepődött, hogy nem tette fel korábban. Most azonban bosszantotta. Meg akarta kérdezni, miért érdekli. Biztosan mindenhol jobb, mint azon a helyen, amelyet most hagytak maguk mögött.

A szeme sarkából figyelte, ahogy a lány megdörzsöli fájó csuklóját. Dühösen szorította ökölbe a kezét.

– Rómába repülünk – válaszolta végül. – Holnap ott van egy tárgyalásom. Ezt követően hazamegyünk Athénba. Utána… majd meglátjuk.

A lány szeme kissé elkerekedett, ennek ellenére nyugodtan bólintott.

– Oké, de… – Elhallgatott, és Sergióra nézett.

Ares örült az apja jelenlétének. Időt adott neki, hogy átgondolja kissé elhamarkodott döntését. Megérte átruházni Flávio Santellára egy első osztályú telket raktárépületekkel, kétmillió euró értékben, csak azért, hogy most Odessával bajlódhasson?

– A részleteket később megbeszéljük… ha mindannyian kipihentük magunkat.

A visszapillantó tükörből figyelte, ahogy Odessa a hatalmas, nyomasztó udvarházat bámulja, ahol felnőtt.

Mielőtt vissza tudta volna tartani magát, megfogta az állát.

– Ne nézz hátra!

Aztán sietve elengedte a lányt, mielőtt valami őrültséget tett volna… például megsimogatta volna puha bőrét.

Ma már elég őrültséget művelt.

Szerencsére a magánrepülőtérre nem tartott sokáig az út, de amikor kiszállt az autóból, a friss levegő sem tudta elűzni az orrából Odessa csábító illatát.

A repülőgépen az együléses hely mellett döntött. Elővette a mobiltelefonját, és az ügyeit intézte, míg az apja Odessával beszélgetett.

Arest még mindig fájdalmasan érintette, ha arra gondolt, hogy évekkel ezelőtt milyen kiszolgáltatott volt a szerelmének. De most már más a helyzet.

Ezúttal a lány úgy fog táncolni, ahogy ő fütyül.

Két órával később már a hotelben Ares kilépett a zuhany alól, megszárítkozott, és visszament a hálószobájába. Apja a kanapén ült az ágyával szemben, és nyilvánvalóan rá várt.

Ares elfojtott egy nyögést.

– Mit keresel itt? Pihenned kellene.

– Ma nagyon fontos neked a pihenés.

– Valami baj van?

– Attól tartok, a szívedről van szó – válaszolta Sergio.

Ares felsóhajtott. Természetesen tehetne úgy, mintha nem tudná, miről beszél az apja, de már régen felhagytak azzal, hogy elrejtsék egymás elől az érzéseiket. A gyász és a fájdalom összekötötte őket.

Ares több évtized után sem szeretett a kétéves húgára, Sofiára és az anyjára gondolni, aki önző módon szétszakította a családjukat. Még mindig jól emlékezett a szülei utolsó veszekedésére és az anyja különösen kegyetlen szavaira.

Hogy megbántsa a férjét, mert állítólag elhanyagolta, még azt is a fejéhez vágta, hogy nem ő Sofia vér szerinti apja, hanem egy másik férfi.

Nem érdekelte, hogy Sergio minden tőle telhetőt megtett, hogy biztosítsa neki azt az életet, amire vágyott. Vagy hogy Elio Santella nem törődve a sofőrje magánéletével, feltétel nélküli elkötelezettséget követelt tőle.

Hat hónappal később az anyja súlyos autóbalesetben meghalt – új szeretőjével és a kis Sofiával együtt. A felesége és a kislánya halála csaknem megölte Sergiót. Ares tudta, soha nem bocsátotta meg magának, hogy nem tudta boldoggá tenni őket.

De a fia kedvéért legyőzte a gyászt meg a bűntudatot, és folytatta az életét.

Ares ezt soha nem felejtette el neki.

Mindent megtett, hogy apját ne érje semmi baj, mert már eleget szenvedett.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez hirtelen jött, de tudom, mit csinálok – biztosította Ares.

Sergio felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

Ares kinyitotta a szekrényt, és kerülte az apja tekintetét.

– Ha aggódsz amiatt, ami ma történt, akkor nem kell.

– Ó, nem aggódom! Épp ellenkezőleg, szerintem Odessa tökéletesen hozzád való – válaszolta az apja.

Ares megdermedt.

– Ezért ragaszkodtál hozzá, hogy részt vegyünk a temetésen? Remélted, hogy valami ilyesmi fog történni?

– Hogyan? – kérdezte Sergio ártatlanul. – A köztetek lévő elintézetlen ügyre gondolsz?

Amikor Ares a mandzsettagombokkal a kezében visszatért a hálószobába, megismételte:

– Tudom, mit csinálok. De kérlek, ne remélj túl sokat!

Az apja egy pillanatig szokatlanul elgondolkodva nézett rá. Aztán felállt, könnyedén megsimogatta a fia arcát, és az ajtó felé indult.

– Erős, hatalmas férfi vagy, de még te sem tudsz megakadályozni abban, hogy reméljek. Ne kövesd el ugyanazokat a hibákat, mint annak idején én! – tette hozzá rövid habozás után, majd kilépett a szobából, és csendesen becsukta maga mögött az ajtót.

Amikor Ares valamivel később belépett a nappaliba és meglátta az erkélyen Odessát, igyekezett nyugodt maradni. A lány farmert viselt, amely kiemelte a csípőjét és hosszú, formás lábát. A felsője szorosan simult feszes melléhez és lapos hasához. Haja szabadon omlott a derekáig.

Annak idején hányszor megérintette azokat a nehéz, fényes fürtöket! Tudta, milyen érzés beletúrni, és élvezni az illatukat. A gondolat, hogy azok a fürtök szétterítve fekszenek a párnáján, kellemes izgalommal töltötte el.

Halkan káromkodott. Ösztönösen egy lépést tett a lány felé, de aztán összeszedte magát.

Nem, ez már a múlt!

Szitkozódva megfordult, és elhagyta a penthouse-t.

Az első reggel szabadon. Odessa a nap felé fordította az arcát. A fejében kavargó, megválaszolatlan kérdések ellenére régóta nem aludt ilyen jól.

– Élvezed a szabadságod?

A lány lassan megfordult. Ares állt az ajtóban. Bár még csak hét óra volt, már felöltözött. A kezében tartott kávéscsésze Odessa tekintetét hosszú, karcsú ujjaira vonzotta. A lélegzete felgyorsult.

Szorosabban markolta a korlátot.

– Igen, élvezem a reggeli levegőt.

– Jártál már Rómában? – kérdezte a férfi barátságosan, miközben kilépett az erkélyre.

Előző napi rossz hangulata mintha elpárolgott volna.

A lány nemet intett a fejével.

– Csak Caprit ismerem.

Az apja nem engedte, hogy felfedezze a világot, mint a legtöbb vele egykorú lány, akik hasonlóan gazdag családban nőttek fel, mint ő. Lenyelte keserűségét.

Mintha Ares gondolatolvasó lett volna, az ajka elkeskenyedett. Felhajtotta a kávéját, és a csészét letette egy közeli asztalra.

– Ez a nap a tiéd. Este pedig elmegyünk vacsorázni. Róma éjszaka ugyan nem olyan lélegzetelállító, mint Athén, de azért lenyűgöző.

– Nem azért hoztál ide, hogy turistát játsszak. Mikor szándékozol elmondani, mit vársz cserébe a segítségedért? A válaszod Damoklész kardjaként lóg a fejem felett.

Ares lassan közelebb lépett, miközben a kezeit zsebre dugta. A mozdulat kiemelte széles vállát, és a lány figyelmét az ing alatt megfeszülő izmokra irányította.

– Azt hittem, ezt már tisztáztuk, agapita. Össze fogunk házasodni.

Odessa szíve hevesen dobogott.

– De ezt… Ezt tegnap… ööö… csak Flávio bácsikámnak és Vincenzónak mondtad. Azt hittem, talán egy ideig, esetleg pár hónapig látszatra eljegyezzük egymást, aztán lemondjuk az egészet…

– Szóval ezt gondoltad?

– Ne gúnyolódj rajtam, Ares!

A férfi komoly arccal nézett rá, majd az órájára pillantott.

– Elkések a tárgyalásomról. Legyél kész, mire hétkor visszajövök! – Elindult, de aztán még egyszer megállt. – Ne kövesd el hibát, agapita! Feleségül fogsz hozzám jönni. És megadsz nekem mindent, amit akarok.

Reggeli után Sergio meg akarta győzni a lányt, hogy menjen sétálni vele, de ő még mindig túl dühös volt Aresra, és úgy döntött, hogy a lakosztályban marad.

Amikor délután hatkor a portás közölte vele, hogy egy styliscsapat tart a penthouse felé, még mindig nem nyugodott meg.

Röviddel ezután elegánsan öltözött középkorú nő viharzott be a lakosztályba két asszisztenssel. Az egyik egy aranyszínű kocsit húzott maga után, rajta három ruhazsák és doboz, a másik egy nagy sminkes táskát vitt.

Az egyik ruhazsákra biztonságitűvel egy cetlit rögzítettek, rajta a neve és egy rövid üzenet:

Válassz magadnak ruhát. Én a pirosat szeretném.

Odessa első reakciója tiltakozás volt. Biztosan nem fogja a pirosat választani! Főleg nem, amikor meglátta, hogy az ujjatlan, földig érő, testhez simuló selyemruhát, mély dekoltázzsal. A hátát teljesen szabadon hagyta.

Ez alá a ruha alá még bugyit sem tudna felvenni, nemhogy melltartót.

– Diavolo, ez nem kell! – kiáltotta, és nem törődött a többi nő pillantásaival.

Félretolta a pirosat, és a következő ruhazsák után nyúlt. Kissé megnyugodva egy krémszínű ruhát fedezett fel benne. Az előzőnél jobb, de még mindig túl merész, a combig érő hasítékkal és a geometrikus kivágásokkal a mell alatt és a csípőnél.

Az utolsó ruha láttán megkönnyebbülten lélegzett fel.

Jégkék, puha sifonból készült vízesésszerű szoknyával. A nyakpánt szabadon hagyta a karját. Bár a hátán lévő kivágás miatt melltartót nem lehetett alá felvenni, ízléses és elég diszkrét volt.

– Ezt választom.

A designer csettintett az ujjával. Pár perc alatt összeállította a hozzá illő kiegészítőket, majd beszárították és feltűzték Odessa haját úgy, hogy néhány tincs az arcát keretezte. A smink sötét és ezüst árnyalatai kiemelték a szemét. Visszafogott volt, mégis olyan drámai, hogy Odessa tátott szájjal bámulta a tükörképét.

Nem ez volt az első alkalom, hogy egy férfi kedvéért kicsinosította magát. Számtalan alkalommal kényszerítette az apja, hogy találkozzon a barátai fiaival. De ma először öltözött fel Ares Zanelis miatt.

Amikor a férfi belépett, Odessa felállt a kanapéról, és figyelte, ahogy a másik hirtelen megtorpan, majd tetőtől talpig végigméri.

– Tizenöt perc múlva kész vagyok – mondta végül Ares, és eltűnt a szobájában.

Odessának alig volt ideje lecsillapítani vadul száguldó szívét, amikor a férfi máris visszatért. Az öltönyét fekete szmokingra cserélte. Éjkék selyemingjének felső gombjai nyitva voltak, felfedve izmos nyakát és selymes mellszőrzetét.

Odessa a fiatalabb Aresra gondolt, aki a tiltott éjszakai fürdőzés után kilépett a tengerből. Már akkor is teljességgel felkavarta a látvány.

– Indulhatunk? – kérdezte Ares rekedten.

Odessa pislogott, hogy elűzze a kínos gondolatokat, majd körülnézett.

– Sergio nem jön?

Ares megrázta a fejét.

– Nem. Pihennie kell. Ez az este csak a tiéd és az enyém.

Miközben a férfi lift felé vezette, Odessa igyekezett nem tulajdonítani mélyebb jelentést a szavainak. A felvonóban feszült csend telepedett rájuk, és a lánynak eszébe jutott, milyen fesztelenül tudott valaha beszélni ezzel a férfival. De most teljesen idegen volt számára.

Megkönnyebbülten lépett ki a fülkéből – de a megkönnyebbülése azonnal elillant, amikor Ares megfogta a kezét.

Igaz. Hivatalosan jegyesek. Ráadásul ő kérte meg rá a férfit.

Visszafojtott egy frusztrált sóhajt. Friss levegőre volt szüksége, hogy kitisztítsa a fejét.

A szálloda vendégei tágra nyílt szemmel nézték, ahogy beszálltak a legújabb Ferrari sportkocsiba. Odessa tudta, hogy több mint egymillió eurót ér, mert Flávio az elmúlt hat hónapban folyton erről áradozott.

Amikor a lány beült az első ülésre, azonnal megérezte Ares illatát. A feszültség enyhítésére kétségbeesetten próbált témát keresni.

– Amit Sergioról mondtál… Jól van? A baleset…?

Ares megmerevedett.

– Honnan tudsz a balesetről? – kérdezte élesen, és beindította a motort.

– Hiszed vagy sem, Algheróban is van tévé. Minden médium beszámolt róla.

– Tényleg?

– A szerénység nem illik hozzád.

Ares szája sarka megrándult.

– És szerinted mi illik hozzám, agapita? – mormolta. Mielőtt a lány válaszolhatott volna, folytatta: – Apám hajlamos úgy tenni, mintha örökké élne. És bármennyire is szeretném, hogy így legyen… – Elhallgatott. Egy pillanatra reménytelenség villant meg a szemében, amitől Odessa szíve összeszorult. – Szívbetegséget diagnosztizáltak nála.

– Annyira sajnálom… Komoly a helyzet?

Ares hosszú ideig hallgatott.