Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

SZÖVETSÉGI NYOMOZÓ HIVATAL, NEBRASKA

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Peter Cheyney

ARANYRABLÁS AZ ÓCEÁNON

fordította
Tábori Kornél

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-720-8 EPUB
ISBN 978-963-559-721-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Poison Ivy

első kiadás: 1937
az elektronikus változat az 1940. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1920-as évekből származó postai levelezőlap
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZÖVETSÉGI NYOMOZÓ HIVATAL, NEBRASKA

Továbbítani Lemuel H. Caution, titkosügynök számára

Nebraska, a Szövetségi Nyomozó Hivatal Főnöksége

Az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma Washington közli:

Aktaszám: 42-7-3-40

Lemuel H. Caution titkosügynök azonnal utazzék New Yorkba, és lépjen érintkezésbe Myras Duncan chicagói titkosügynökkel, akitől további utasításokat fog kapni.

Caution titkosügynök Perry Charles Rice kereskedelmi utazó neve alatt fog működni. Myras Duncannal a New York-i, folyóparton lévő, közismert Moksie Cafe-ban fog valamilyen ürüggyel megismerkedni.

Duncan mint Harvest V. Mellander gazdag vadnyugati gyáros fog szerepelni, és szerepe szerint azért tartózkodik New Yorkban, hogy pénzét költse, és szórakozzék. Ismertetőjele: jobb kezén a kisujj legfelső ízülete hiányzik. Caution titkosügynök a bal tenyerén lévő sebhely révén tárja föl személyazonosságát.

A költségekre szükséges fedezet a helyi „G”-irodában fölvehető. Azonnali akcióra van szükség.

Ezt a bizonyos iratot Caution ügynök olvassa el, tanulja meg és semmisítse meg.

I. FEJEZET

Gyilkossággal kezdődik

Örvendek a szerencsének. Ez a bizalmas utasítás rendkívül kedvezőn hatott a kedélyemre. Őszintén bevallom, hogy a nebraskai tartózkodás sohasem tetszett. Annyira unalmas volt az utóbbi időben, hogy már-már elgyengültem a semmittevés miatt. De hát úgy látszik, ez a titkosügynökök sorsa. Érzésem szerint a főnökeim szándékosan küldtek erre az isten háta mögötti helyre, és tudták, hogy jó ideig aligha akad dolgom. Nyilván az volt a tervük, hogy a Miranda Van Zelden-féle ügy nyomán támadt vihar elüljön, s a nevem és szerény személyiségem kissé a feledésbe merüljön.

Úgy látom, hogy ezúttal valami igen fogas ügyet akasztottak a nyakamba. Az a tény, hogy Myras Duncant lehozatták Chicagóból New Yorkba, világosan bizonyítja, hogy ez a munka nem anyámasszony katonáinak való. Közlöm a nyájas olvasóval, hogy ez a Duncan sztár a titkosügynökök között, s több bandát tett hidegre, mint bárki más.

Már régóta megfigyeltem, hogy a vasúti utazás igen alkalmas tervek készítésére és általában a szellemi erők mozgósítására. Az egész út alatt szabadjára engedtem játszi fantáziámat. Sokan vannak, akik azt hiszik, hogy a titkosügynökök ostoba, erőszakos fickók. Higgyék el, hogy nemcsak gyors és kemény ökölre, hanem átlagon felüli intellektusra is szükség van. Egyébként a szakma igen vonzó lehet annak számára, aki kedveli az ellentéteket és a vérszagot.

Alig fejezem be a szellemes eszmefuttatást, amikor azon kapom magam, hogy a pályaudvar korlátjánál állok, és leadom a jegyemet. Nyolc óra van, amikor megérkezem. Az állomásról a West 23. utca közelében lévő szállóba megyek, ahol nem ismerhetnek. Mint Perry C. Rice jegyzem be a nevemet a vendégkönyvbe, és egy kis csalafinta szöveget adok le a főportásnak, hadd higgye, hogy igazi vidéki balekkel van dolga, aki szerint: New York szép város, csak egy kicsit nagy.

Ezután megfürdöm, és szmokingba vágom magamat Vidéki szabású a ruhadarab, amolyan ügynökhöz illő Kicsit körüljárom a környéket, be-betérek egy kupica konyakra, s körülbelül tíz órakor taxiba ugróm, és ki autózom Moksie kávéházába, amely a folyóparton van.

Ez a kávéház amolyan tipikus New York-i lebuj. Nem ismerem a helyet, mert nem nagyon ismerem magát New Yorkot sem. Úgy látszik, ezért választottak épp engem erre a feladatra. De azért megállapíthatom, hogy amolyan jellegzetes lebuj, ahol drágán rossz italt mérnek, könnyen verekedésbe keveredik az ember, s ha pechje van, a Hudson folyóban végezheti, tört koponyával.

Amikor lemegyek a lépcsőn, egy csomó keménykötésű, sanda alak alaposan végigmér, de nincsenek nagyon meglepve, amiből arra következtetek, hogy már láttak szmokingos vendéget, máskor is.

Az egyik sarokban egy bárpult van, s mögötte egy behemót alak áll; hallom, hogy Moksie néven illetik. Közlöm vele, hogy szeretnék egy whiskyt. Látszik a képén, hogy ő is szeretne egyet. Iddogálni kezdünk, és mesélgetek neki a szülőfalumról, ahol akácok nyílnak, és a bírónak csúza van, és miegymás. Mire a negyedik pohárkára kerül a sor, a fickók biztosak benne, hogy amolyan vidéki balek vagyok, aki alig tudja a hotelt a foteltól megkülönböztetni.

Körülbelül húsz percig tartózkodom a lebujbán, amikor új vendég érkezik. Középtermetű, köpcös, mosolygós alak. Jól szabott szürke ruhát visel, és nagy tű díszeleg a nyakkendőjében. Jobb keze hüvelykujját a mellénykivágásába feszíti, és tisztán látom, hogy a kisujj legfelső ízülete hiányzik. Gyors fejmunka után arra következtetek, hogy nem lehet más, mint Myras Duncan alias Harvest V. Mellander.

Két, jobb körökből származó lány van a társaságában, jól adja az aranyifjút. Odamennek az egyik asztalhoz, és leülnek. Később egy sovány férfi érkezik, és elviszi a két lányt.

Ülök a helyemen, várok, nem teszek semmit.

Nemsokára Harvest V. Mellander odatántorog a pult elé, kitűnően játssza a részeget. Nagy pohár konyakot kér, nyelni kezdi, és közben rám vigyorog.

- Mondd csak, öregem - szól felém -, nem akarok tolakodni, de nem hívnak téged Rice-nak, s nem származol a szép Mason Cityből?

Rábámulok, igennel felelek, és kérdezem, hogy honnan a csudából tudja mindezt. Mire elmondja, hogy egyszer autóbalesete volt Main városa mellett, és én segítettem ki, s nem szép, hogy nem emlékszem rá.

Óriási meglepetést és örömet színlelek. Csakhamar nagy körivászatot rendezünk, mindenkit meghívunk, s körülbelül egy órán belül az egész banda alaposan pityókás. Senki se veszi észre, hogy Myras meg én odaimbolygunk a sarokasztalhoz. Leülünk, és úgy teszünk, mintha régi adomákat mesélnénk.

Megfordítom a kezemet, hogy lássa azt a sebhelyet, amelyet négy éve szereztem. Tölt a poharamba, és vigyorog.

- Oké, pajtás - mondja. - Ide hallgass! Fene furcsa munkánk van. Alig tudok valamit az ügyről. Homályban tapogatózom. És te?

- Fogalmam sincs, miről van szó - felelem. Mesélj! Valaki le akarja puffantani az elnököt?

Szivarra gyújt. Körülöttünk szerfölött zajonganak a vendégek, úgyhogy nyugodtan cseveghetünk.

- Annyira nem veszélyes - válaszol. - A főkapitányság titkos értesítést kapott, hogy valakinek különös tervei vannak azzal az aranyszállítmánnyal, amely egy hét múlva indul az angliai Southamptonba. Fogalmam sincs róla, hogy mi a kapitányság véleménye, mert hisz igen valószínűtlennek látszik, hogy bárkinek sikerüljön egy aranyrakományt szállító hajót elcsennie, de mindenesetre résen kell lennünk, ahogy cserkészkörökben mondják. Közlöm veled a részleteket, amennyire tudom, és aztán néhány nap múlva ismeretlen helyre távozom, és egyedül kell dolgoznod. A szövetségi nyomozó hivatal tudja, hogy téged alig ismernek ebben a városban, és igen alkalmas vagy a feladatra.

Cigarettára gyújtok, és iszom egy keveset.

- Mondd, Harvest barátom - kérdezem -, mire való ez a rejtélyeskedés és csalafintaság? Úgy látszik, a főkapitányságról túl sokat járnak moziba.

Mosolyog.

- Én is csodálkoztam eleinte - feleli -, de most már értem az elő vigyázatot. A következő történt. Valamelyik előkelő mulatóban egy pasast fejbe vágnak sörösüveggel. Elájul, és amikor beszállítják a rendőrségi kórházba, delíriumos lázban motyogni kezd. Valami aranyszállítmányról gagyog, és kiderül, hogy pontosan ismeri a részleteket: mennyi az arany, mikor indul a hajó, hová és hogyan. Carson, egy New York-i detektív gyorsírással mindent lejegyez, mire az alak nyög egyet, majd eltávozik az árnyékvilágba, ami igen sajnálatos, mert a motyogása volt minden nyom.

- Ez minden? - kérdem rosszallón. - Hogy a csudába lehet ezen a nyomon elindulni?!

- Tőlem ne kérdezd - feleli -, eddig nem tettem mást, mint hogy a gengsztertanyákat jártam, és próbáltam megtudni, hogy melyik banda készül aranyat lopni. Hiába minden fáradozás, semmit sem sikerült kinyomoznom. De azt bizonyára te is tudod, hogy ebben a városban csak öt olyan gengszter akad, akinek módjában van ilyen nagyszabású tervet végrehajtani. Nyolcmillió dollár értékű az aranyszállítmány. Nem marad más hátra számodra, mint hogy megpróbálj valahogyan összeköttetésbe kerülni az öt főgengszterrel. Tettesd magad baleknak, talán lépre mennek.

Fogpiszkálót szed elő a mellényzsebéből, és elgondolkozva szurkálja a hátsó zápfogát. Aztán közelebb hajol, és komolyabbá válik a hangja.

- Ide figyelj - meséli -, amikor Carson átadta a jelentést a főkapitányságon, engem bíztak meg a feladattal. Három aranyos detektívet választottam ki munkatársnak, és azonnal dolgozni kezdtek. Az volt a feladatuk, hogy valamilyen ürüggyel a nagy bandák közelébe férkőzzenek, és kiszimatolják a szükséges részleteket. Mindhárom fiúkát agyonlőtték. McNeilt a brooklyni híd közelében találták meg, szétloccsant agyvelővel. Senki se tudja, hogyan került oda. A második fickóm, régi ravasz róka, Franton a neve, a folyóban végezte. Belső zsebében, a vízhatlan dohányzacskóban kis kártyát találtunk: A viszontlátásra! - csak ennyi állott rajta. A harmadik fickót, aki eddig a kábítószerosztályon dolgozott nagy sikerrel, feszítővassal vágták fejbe, mégpedig oly gyorsan és erősen, hogy nem volt ideje végrendeletet írni. Aztán kétszer belelőttek. No, mi a véleményed?

Abbahagyja a beszédet, mert számos új alak érkezik, és néhányan odalépnek az asztalunkhoz.

- Oké - mondja Duncan, és akkorát csuklik, hogy mérföldnyire is elhallani -, ide hallgass, öregem... Aztán halkan folytatja, miután újra egyedül maradunk: - Néhány emberem tovább dolgozik, de nem fognak rólad tudni. Ma éjjel egykor újra beszélünk, talán megtudok valamit. Joe Madrigaul mulatójában várlak. Jó munkát!

Föláll, kezet fogunk, és kitámolyog a lebujból.

Ülve maradok, és csöndben tanácskozom önmagámmal. A föladat nem látszik nagyon egyszerűnek. Mintha csak a szénakazalban akarnék hajtűt keresni. De Duncannak, azaz Mellandernek igaza van abban, hogy New Yorkban csak öt olyan gengszter akad, akinek idegrendszere, pénze és szervezete megengedi, hogy ily nagyszabású ügyet végrehajtson. Véleményem szerint az egyetlen lehetőség: valahogyan a nagy bandák közelébe férkőzni.

Egyébként nincs értelme az izgalomnak, régi elvem szerint ki kell várni az eseményeket. A sietség mindig veszélyes ebben a szakmában, s nem egy derék gengszterhajhász fejezte be dicső pályáját időnek előtte, amiért elsiette a dolgot.

Az egyetlen aggasztó körülmény az, hogy Mellander barátom nem fizette ki az igen borsos számlát. Mialatt a pincér a visszajáró pénzt hozza, újra töprengek.

Egyelőre elégedett vagyok, mert ez a feladat rendkívül nehéz és fontos, s úgy látszik, főnökeimnek jó véleménye van becses személyemről, mivelhogy engem választottak. Ugyanakkor ráébredek arra a szomorú valóságra, hogy a kockázat szerfölött nagy, és igen könnyen lehetséges, hogy hamarosan szitává lőnek a gengszterek, ha nem vigyázok. Tudni kell, hogy a New York-i alvilág nem sokat teketóriázik, ha a G-osztály titkosügynökeiről van szó, és az a három haláleset, amelyről Duncan az imént, minden külön értesítés helyett, informált, világosan bizonyítja, hogy jó lesz vigyázni.

Kiürítem a poharamat, és zsebre vágom az aprópénzt. Kissé jobban érzem magam: New York-i kirándulásom igen érdekesnek ígérkezik. Azt is hallottam, hogy e városban számos bájos hölgy található, ami rendkívül fontos szempont számomra, mert egyik alapelvem, hogy mindenütt jó, de legjobb egy csinos nő társaságában.

No, de távozom.

Visszatérek a hotelba, és fölmegyek a szobámba, majd ledőlök az ágyra, és eltűnődöm az aranyszállítmányról. Érzésem szerint valahogyan kitudódott a rendőrség terve, és a három haláleset is azt bizonyítja, hogy az érdekelt gengszterfelek sejtik: a rendőrség talán ismeri a szándékukat. Ez persze nem meglepő, mert sok olyan detektív akad, aki mindenféle alakkal összeáll információszerzés végett; az alügynökök egy része nem valami megbízható, és eljár a szájuk, aminek az a természetes következménye, hogy a detektívek egy részét rendszeresen agyonlövögetik a gengszterek.

Tulajdonképpen ez az oka annak, hogy a G-osztály titkosügynök-szervezetét létrehozták. Ezek a titkosügynökök, akiknek sorába van szerencsém tartozni, magányosan dolgoznak, és csak akkor lépnek a rendőrséggel összeköttetésbe, ha a helyzet igen veszélyes, és már szorul a kapca, hogy ilyen köznapi nyelven fejezzem ki magamat. A G-ügynökök sorában, mindenféle alak akad: van olyan, aki ügyvédnek készült, van sportember, katona, színész, újságíró és egyéb mihaszna.

Nem tagadom, Kicsit büszke vagyok, amiért engem választottak erre a föladatra, és Myras Duncan nem is fog velem végig együttműködni, hanem egyedül kell a nagy fába vágnom parányi fejszémet. Úgy látom, hogy a Szövetségi Nyomozó Hivatal G-osztályának vezetősége meg volt elégedve a Miranda Van Zelden-féle ügyben tanúsított ügyességemmel. Erről az esetről talán hallottak már. Enyhén szólva érdekes volt.

Erről persze Miranda jut eszembe, aki szerfölött csinos nő volt, s akinek alakjáról az embernek mindenféle érdekes gondolat jutott az eszébe. Azon is tűnődöm, hogy ebben az új ügyben lesz-e alkalmam néhány jóképű leányzóval megismerkedni, mert mint említettem, olyan ember vagyok, aki igen élénken érdeklődik a szépnem iránt, különösen, ha nem utasítják vissza az embert. A nők igen fontos lények az ember életében, és nem is tudnám, mit kezdenék nélkülük. Azonkívül azt is megállapíthatom, hogy a nők szerfölött hasznosak tudnak lenni detektívszempontból, és megfigyeltem, hogy tíz eset közül kilencben sikerül valami érdekeset és fontosat megtudni tőlük, amennyiben tudnak valamit. Nekem sajátos és vonzó technikám van arra vonatkozóan, hogy miképpen lehet a nőket, lányokat szóra bírni. Emlékszem például, Missouriban volt egy bájos angyal, valami gengszterfőnök babája, aki igen fontos információkat közölt velem - csakis azért, mert tetszett neki, ahogyan a fülemet tudom mozgatni. A nőket nehéz kiismerni, de annyi bizonyos, hogy mindegyikre lehet hatni, nemcsak fülmozgatással, hanem egyebekkel is. Erről majd egyszer hosszabb tanulmányt írok, ha visszavonultam e rögös pályáról.

Közben fél egyre jár az idő, és véleményem szerint, jó lenne elindulni, hogy Harvest V. Mellanderrel találkozzam Joe Madrigaul bárjában, amely alig tízpercnyire van ide taxin. Fölkelek, rendbe hozom magam, s rövid tanácsülést tartok becses személyemmel, hogy vigyem-e magammal a jó öreg lőfegyvert. Tudniillik Lemmy Caution annyit ér a Luger revolvere nélkül, mint egy gépesített hadosztály, ha kifogyott a benzinje. De arra is tekintettel kell lennem, hogy a szóban forgó gengszterek már három alakot eltettek láb alól. Kis töprengés után úgy döntök, hogy Perry Charles Rice kereskedő - akinek neve alatt szerepelek - nem nagyon hordana magánál revolvert, tehát otthon hagyom. Mint később kiderült, igen-igen bölcsen cselekedtem.

Isteni este van odakint, és lassan sétálok a ház előtt, egy-két friss konyakkal bendőmben, s úgy érzem magam, mint az a játékos, aki nem kért több lapot, és nyert.

Hamarosan odaérek Madrigaul bárjához, amelyet EXKLUZÍV-nak hívnak, ami már önmagában kész röhej, minthogy ez a Joe Madrigaul egy görög származású bandita, akinek részvénytöbbsége lehetett az Ali baba és a negyven rabló nevezetű mesebeli rablóbandában. Amivel csak azt óhajtom illusztrálni, hogy ez a görög igazán nem tartozik az exkluzív egyéniségek közé.

Remek lokál, annyi szent. Olyan, mint amilyet a moziban látni, azzal a különbséggel, hogy itt valódi italt kap az ember. Aranyozott, neonfényes a bejárat, aztán széles folyosó vezet befelé, majd néhány lépcsőn kell fölmenni az üvegajtókhoz: ott jobbra van a ruhatár, amely után újabb széles lépcsők vezetnek a táncparketthez, amelyet asztalok vesznek körül. A bal oldalon, a parkett mögött függönyös kis színpad áll; a jobb oldalon, félúton a színpad felé, kis zsákutcaszerű folyosó vezet: benne néhány telefonfülke. A bejárat mellett jobb felől van a bárpult; mögötte néhány fehér kabátos mixer keveri a keverendőket. A zenekari emelvény a színpadtól jobbra van, mellette kis ajtó nyílik. A zenekar megállás nélkül működik, forrón száll a parázs muzsika, és olyan fene jól lüktet a ritmus, hogy ha Toscanini hallaná, megbánná a klasszikus zene iránt való ragaszkodását, és elszegődnék jazzband-karmesternek.

Kalapomat a ruhatárba helyezem, és odamegyek a bárhoz; alig ejtem ki a varázsszót, mármint azt, hogy tiszta whiskyt kérek, amikor egy alakot veszek észre, aki a terem túlsó felén tartózkodik. Ismerősnek látszik, valamint kissé ittasnak; amikor még jobban megnézem, rájövök, hogy nem más, mint Jerry Tiernan, a Chicago Evening Sun and Gazette riportere; kissé begyulladok, mert ez az ipse tudja, hogy Lemmy Caution a nevem. Valahogyan közölnöm kell vele, hogy senkinek se mondja meg, hogy G-ügynök vagyok, különben hatalmas méretű bonyodalmak kezdődhetnek.

Tudniuk kell, hogy ez a Jerry Tiernan rendes fiú, és egyszer-kétszer a segítségemre volt, mert igen ügyesen képes egyet-mást megtudni, amit az ember nem akar a hatóságok segítségével kifürkészni. Esze is van a fiúnak, és tudja, hogy hallgatni arany; épp ezért odamegyek hozzá a parketten át, és elkapom, mielőtt tovatámolyogna valamely ismeretlen úti cél felé.

- Ide hallgass, Italos Alajos - mondom neki -, szedd össze magad, és nézz rám, régi barátodra, Perry Charles Rice-ra, aki Iowából származik, és tőzsdeügynök, valamint kereskedelmi utazó. Remélem, elég józan vagy ahhoz, hogy megértsd, mire célzok.

Közölnöm kell, hogy Italos Alajos nagyon pityókás - mindig az a fajta volt, aki szerette a whiskygyárosok évi forgalmát személyesen föllendíteni de agya még tisztán működik, mert rám néz, és megértőn vigyorog.

- Ejnye-bejnye, -mondja - nicsak, Perry barátunk! Mi a csudát keresel itt, te vén lókötő? Engedd meg, hogy meghívj alak egy pohár aludttejre.

Minekutána karon ragad, és odacipel a bárhoz, ahol közlöm vele, hogy üzletileg tartózkodom itt, és ne felejtse el, hogy Mr. Rice a nevem, és ha eljár a szája, golyóscsapággyal töröm össze amúgy is romlásnak induló csontjait.

Ezután megfordulok, és alaposan körülnézek a lokálban. Remek bár, mint említettem; jó csomó pénzébe kerülhetett a tulajnak. A helyiség tele van: sokan vacsoráznak vagy iddogálnak, a legtöbbjük igen jómódú népségnek látszik.

Éppen azon tűnődöm, hogy miért éppen itt adott találkát Harvest V. Mellander barátom, és ennek a lokálnak vajon mi köze lehet ahhoz a zavaros nyomozáshoz, amelybe belefogtam. De azért nem vagyok meglepve, mert a komoly és alaposan fejlett bűntények nagy százaléka éppen ilyen lokálokban terveződön.

A tűnődés tetőpontján megpillantok valamit, amitől eláll a lélegzetem. Egy nőt.

Ez a nő a zenekar mellett lévő kisajtón át lép a helyiségbe. Ámbár már számos csinos leánykát láttam zaklatott életem során, ilyet még nem pipáltam.

Úgy vélem, hogy a nyájas olvasók egy része hallott már arról a görög cicababáról, akit Helénának hívtak, s aki miatt egy almával, egy falóval és egy Trója nevű nyaralóhellyel kapcsolatban különféle zűrök történtek. Arra is emlékszem a fönt említett görög kisasszony történetéből, hogy szépsége miatt ezer csatahajó indult ostromra. Ez a nő viszont, aki most belépett, az Egyesült Államok, valamint a Brit Birodalom valamennyi csatahajóját mozgósíthatná szépségével, nem számítva a búvárnaszádokat, cirkálókat és anyahajókat. Magas nő, és olyan a járása, mint az éhes párducé. Az alakja meg olyan, hogy Rip Van Winkle bizonyára ébren maradt volna láttára, csakis azért, hogy eldöntse: nem álmodik-e. Ovális arca fehér, mint a márvány, szeme zöldesaranyos. Szempilláit kontyba lehetne kötni.

No, és az ajka?! Ez külön fejezetbe tartozik, s erről majd többet írok, nyugalomba vonulásom után.

Mellette egy fickó jelenik meg; olyan csúnya alak, hogy az emberszabású majmok egyetemén tandíjmentességet nyerhetne. Valósággal fájt az embernek, ha ránézett. Alacsony, köpcös, sápadt képű; és mint látom, rettentően be van gyulladva. Közlöm, hogy már nem egy ijedt férfit láttam életemben, de ehhez képest többször kitüntetett repülőtiszt volt mindegyik.

Szörnyen félt.

Egy-két pillanatig az ajtó előtt állnak, mintha nem tudnának dönteni valami fölött. Aztán, amikor már majdnem tovább indulnak, a zenekari emelvény közelében lévő asztal mellől föláll egy férfi, és odamegy hozzájuk.

Az utóbbi fickó karcsú, izmos, csinos alak. Nyílt a tekintete, de van benne valami kemény, elszánt vonás. Kegyetlennek látszik. Remek a szmokingja; néhány gyémántgomb ragyog az ingmellében, amelyek nyilván nem a Woolworth-áruház ötcentesosztályáról kerültek ki.

Rámosolyog a csinos nőre, és mond valamit: a leány odafordul a majomszabású emberhez, és szól egy-két szót. Ezután megfordulnak, és a kis ajtón át eltűnnek.

Érdekel ez a három ember, és megfordulok, hogy Italos Alajost megkérdezzem, kik azok, mert Alajos barátom jobban ismeri a New York-i éjszakai életet, mint a tenyerét. Nem tudom, említettem-e, hogy Jerry Tiernan, azaz Alajos, újságjának első bűnügyi riportere, s minthogy igen népszerű és ügyes, a fizetéséből telik az effajta szórakozókörutakra.

Mialatt ót keresem, látom, hogy a helyiség egészen megtelik, és a hangulat kitűnő. Pezsgőspalackok durrognak, és hölgyek bájosan riszálják magukat a táncparketten.

Italos Alajos a bárpult végén álldogál, iszik, s egy vörös képű alakkal beszélget, aki nyilván meghívta. Odalépek, félrevonom a riportert, és megkérdezem, hogy ismeri-e azt a csinos nőt, aki az imént kiment a kis ajtón. Közlöm vele, hogy nagyon-nagyon előnyös külsejű, és zöldes-aranyos a szeme.

Alajos rám néz, és vigyorog; furcsa operettmosolya van; talán azért, mert annyi gyilkosságot és vért látott már.

- Az a leány? - mondja. - Carlotta Perry. Nem ismered?... Hát föltétlenül meg kell ismerned, de vigyázz a szívedre, mert könnyen megégeted magad! Hallottál már arról az ostoba kis pilléről, aki folyton a gyertyaláng körül röpködött?

Nagyot kortyol az italból.

- Tündéri nő - folytatja. - És milyen remekül énekel!

Közli velem, hogy Carlotta a mulató énekesnője, és igen veszélyes teremtés; számos fickó bajba került már miatta. Carlottának, úgy látszik, valami Kleopátra-komplexusa van, és alapelvei közé tartozik, hogy igyekszik mindenkinek elcsavarni a fejét, mégpedig végzetesen, ahogyan azt a regényekben írják. Alajos azt is közli, hogy a majomképű alakot röviden Pávián Döncinek becézik éjszakai körökben, de igazi neve Charles Frene, és nyilván nagyon tetszik neki Carlotta, mert folyton vele látható. Alajos azt is elárulja, hogy Carlotta igen előnyös föltételek mellett fogadta el Pávián Dönci plátói közeledését, és reméli, hogy a jövőben kisebb vagyonra tesz szert Dönci révén, aki nagyon gazdag fiú.

Mialatt Alajos helyszíni közvetítését hallgatom, eszembe jut, hogy majdnem megfeledkeztem Myras Duncannal, azaz Harvest V. Mellanderrel megbeszélt találkozómról. Megnézem az órát, s látom, hogy húsz perccel múlt egy óra. Harvest barátunk tehát késik, ami feltűnő, mert tudom róla, hogy halálosan pontos szokott lenni.

Néhány percig a pultnál maradok, aztán elhatározom, hogy fölhívom a Moksie-lebujt, ahol megismerkedtem Duncannal, és megtudom, nem hagyott-e üzenetet számomra. Az asztalok mögött a kis zárt folyosóhoz megyek, ahol a telefonfülkék vannak.

Amikor odaérek, látom, hogy a folyosó körülbelül öt méter hosszú, és három fülke áll benne; mindhárom aranyosfehérre pingálva, hogy ne zavarják az összhangot. A fülkék üvegablakát függöny takarja. A folyosót három liliom formájú villanykörte világítja meg a fülkék fölött.

Az utolsó fülkéhez megyek, mert a másik kettőt látni lehet a lokál belsejéből, és nem óhajtok fölösleges figyelmet magamra vonni.

Föllapozom a telefonkönyvet, és megtalálom Moksie számát, előveszek egy pénzdarabot, és kinyitom az ajtót, amikor meglehetősen, kínos meglepetésben van részem.

A fülke falának dőlve, fél szemére billent kalappal és arcán csíkokban folydogáló vérrel félig a padlóra hanyatlik - nem más, mint barátom, Myras Duncan, alias Harvest V. Mellander. Valaki nyilván belelőtt, mégpedig háromszor és közelről; világosszürke ruháján lőporfoltok látszanak. Telefonkagyló a kezében. A fülke üvegablaka betörve.

Ez a fölfedezés csöppet sem tetszik, mert most már igazán nehéz lesz további részleteket megtudnom az aranyrablási tervről; amellett úgy látom, hogy e városban tényleg akad néhány fickó, aki nyilván nem kedveli a G-ügynököket, s számomra is igyekeznek majd megnehezíteni az életet, miután Mellander barátomat már a másvilágra továbbították.

Félrehúzom az ablakfüggönyt; becsukom az ajtót, és visszamegyek a pulthoz. Iszom egy whiskyt, és kis tanácskozást tartok önmagámmal. Azután kimegyek a ruhatárba, és kérek a ruhatároslánytól egy darab kartonpapírt.

A leányka igen kedves, és szívesen fogadja elismerő pillantásaimat; lehajol a pult alá, és elővesz egy kis kartondarabot, majd egy kis spárgát is, mert arra is szükségem van. Egydollárost dobok oda, és kimegyek a mosdófülkébe.

A félemeleti fülkében előveszem a töltőtollamat, és néhány szót írok a kartonra, két kis lyukat fúrok a sarkába, és átfűzöm rajtuk a spárgát. A kabátom alá dugom az egészet, és visszamegyek a lokálba.

Még egy whiskyt iszom, aztán odasétálok a zárt folyosóhoz, még egyszer benézek az utolsó fülkébe. Látom, hogy Mr. Mellander csöndesen fekszik, és nem támadt föl.

Aztán becsukom az ajtót, előveszem a kartonpapírt, és ráakasztom a kilincsre. A kartonon ez áll: „JAVÍTÁS ALATT”, aztán sóhajtok egyet, és visszamegyek a bárpulthoz, ahol újabb szíverősítőt kérek.

Érzésem szerint igen érdekes esetnek ígérkezik ez a nyomozás. Az élet úgy szép, ha zajlik, gondolom, és fölhajtom az italt.

II. FEJEZET

A második gyilkosság

Közben arra a következtetésre jutok, hogy valaki ebben a lokálban többet tud a kelleténél. Az is bizonyosnak látszik, hogy akárki lőtte le Mellandert, tudta, hogy az aranyszállítmány ügyében nyomoz, tehát az is lehetséges, hogy a becses személyemről is tudomása van.

Gondolom, valakinek kitűnő és rejtélyes értesülései vannak a rendőrség terveivel kapcsolatban, és valahogyan megszagolta, hogy az aranyrablás tervéről már tudnak a G-ügynökök.

Mindez a töprengés nem sokat segít, tehát úgy döntök, hogy megvárom: mi lesz a következő lépés, mert érzésem szerint, hamarosan nagyobb méretű balhé fog kitörni. Melléksejtéseim közé tartozik, hogy a legközelebbi áldozatnak engem szemeltek ki.

Egyelőre azt szeretném megállapítani, hogy Myras Duncan mennyi időt töltött a telefonfülkében. Azt is szeretném tudni, hogy fontosnak látszó telefonhívását az agyonlő vetés előtt megtette-e, vagy nem volt már alkalma rá. Lehet, hogy épp engem akart fölhívni, amiből arra következtetek, hogy valami fontos üzenete akadt számomra, s talán a Moksie-lebujt hívta föl. Mindenesetre jó lenne, ha megkérdezném Moksie-t, hagyott-e valaki üzenetet Mr. Rice részére. Már-már elindulok, de aztán úgy döntök, hogy jobb, ha Italos Alajost kérem föl erre a szerepre, mert biztosabbnak tűnik számomra a bárpult mellett, mint a homályos folyosón.

Odaténfergek hozzá, és megkérem, hogy hívja föl Moksie-t, és kérdezze meg, hogy van-e üzenet Mr. Rice számára. Oké, mondja, és elindul a parketten át, közben meg-megáll egy-egy asztalnál, és viccelődik néhány barátjával. Látom, hogy befordul a zárt folyosóra, de nem abba a fülkébe lép be, amelyet innen szemmel tarthatok. Úgy látom, az utolsó fülkéhez megy, ami kissé kínos, mert talán megtalálja Mellander holttestét, ami bizonyára fölizgatná. De kis idő múlva látom, hogy visszatért, és megkönnyebbülten gondolok arra, hogy a „JAVÍTÁS ALATT” fölírású táblát észrevehette, s ezért a másik fülkébe megy.

Nemsokára visszatér a bárhoz, és közli, hogy senki sem keresett Moksie-nál; majd elnézést kér, mert valami randevúja van, és mennie kell. Kérdezi, hol lakom, megmondom neki, és abban maradunk, hogy meglátogat. Ezután távozik.

Két-három perc múlva nagy dobpergés hallatszik, és kialszanak a lámpák. Az egész helyiség sötétbe borul, kivéve néhány faliégőt. Aztán reflektor vetődik a függönyre, amely kettéválik, és fekete bársonyruhában ott áll Carlotta.

Úgy látszik, Alajosnak igaza van: a leány remekül énekel. A vendégek, akik bizonyára nem egy kitűnő énekest hallottak már, csöndben figyelnek, mialatt Carlotta lassan és fájdalmasan arról dalol, hogy mindig a szerelmet kereste, de sohasem találta, mire különféle vágyálmaim támadnak, amelyeket egy alkalmas pillanatban konkrét ajánlatok formájában közölni is szeretnék a hölggyel.

Mialatt másodszor kezdi a refrént, már úgy döntöttem, hogy szárnyaim alá veszem Carlottát - Alajos összes figyelmeztetéseinek szem előtt tartásával.

Érzésem szerint a leány az ének befejezése után Pávián Döncihez fog csatlakozni, aki a zenekar közvetlen közelében ül, egy asztal mellett. Elhatározom, hogy igyekszem megismerkedni velük, és már tervet is készítek. Ott hagyom a pultot, és a helyiség jobb oldalán, az asztalok mögött, nesztelenül Dönci felé közeledem.

Amikor Carlotta a második refrén közepére ér, körülbelül tízlábnyira vagyok Döncitől. Nem látom az arcát, mert errefelé teljes a sötétség, a színpad közelsége miatt. Már éppen cigarettára akarok gyújtani, amikor pukkanásfélét hallok. Ezt a neszt ismerem. Pezsgőspalack pukkanása is lehetne, de lágyabb annál: furcsa, fémes zörej kíséri. Tudom, mit jelent a nesz: hangtompítós revolvert sütött el valaki.

Carlotta befejezte a refrént. Meghajol, és a lámpák fölgyulladnak, viharos taps zúg föl, de higgyék el, nagyon hamar abbamarad, mert mindenki látja, hogy valaki alaposan fejbe lőtte Pávián Döncit. Előredőlt az asztalra, feje lelökte az asztal közepén álló virágvázát. A fehér asztalterítő és a szalvéta csupa vér. A rozsdavörös folt egyre növekszik.