Leigh Rivers

LITTLE LIAR

Kis Hazug

A mű eredeti címe: Little Liar – The Web of Silence duet #2

Fordította: Farka Melinda

Copyright © 2024 Leigh Rivers

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805495

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyvnek, amire majdnem ráment az életem.

Ezúttal én győztem.

ELSŐ RÉSZ

1

Malachi – négyéves korában

Fújja a szél a hajamat, ahogy apa nyakában ülök, úton a környékbeli játszótér felé.

Anyám dolgozik, szóval mielőtt elmennénk érte apám új kocsijával, szórakozhatunk kicsit. Este pedig sütit sütünk.

– Jó volt ma az ovi? – kérdezi apa, mire lelkesen sikongatva válaszolok.

– Igen!

Szorosan ölelem a fejét, ahogy átmegyünk az úton. Apró esőcseppek kopognak az arcomon, de nyugodtan ugrálhatunk a tócsákban, mert rajtam van a gumicsizmám és az esőkabátom is.

– Apa?

– Igen, fiam?

– Hazafelé is veszünk még jégkrémet?

Elneveti magát, és leemel a válláról. Kuncognom, sikoltoznom kell, mert csiklandoz, miközben letesz a földre. Letörli a csokis jégkrémet az államról, és megfogja a kezemet.

– Ha lesz időnk, persze. Egy órán belül anyádért kell mennünk.

Vigyorogva ugrándozom az utunkba kerülő tócsákban. Váratlanul egy nagy teherautó megy el mellettünk, amitől összerezzenek, sietve befogom a fülemet, sőt még a szememet is becsukom.

– Hékás – mondja apa, ahogy leguggol elém, és ott is marad, amíg el nem tűnik a teherautó.

A fülem még most is fájdalmasan cseng, pedig azt akarom, hogy vége legyen. Miért nem csitul el?

Remegő szájjal nyitom ki a szemem, apa feszülten figyeli az arcomat.

– Rosszabb, igaz?

Lassan bólintok. Nem szeretem a hangos zajokat, mert fáj tőlük a fülem, és összeszorul a mellkasom is.

– Gyere! – mondja, majd feláll, és újra megfogja a kezemet. – Kicsit hintázunk, aztán szerzünk még jégkrémet.

Halvány mosoly ül ki az arcomra. Apa átvág a játszótéren, beemel a hintába, és magasra lök, én pedig egyre boldogabban sikongatok.

Csak mi vagyunk itt, ami nagyon jó. Sosem jövünk, ha sokan vannak. Azt hiszem, apa szereti, amikor csak kettesben játszunk.

Mindig ő visz el a parkba vagy az uszodába, ahol lebegni tanít.

Most a körhintához terel.

– Nem fogom túl gyorsan pörgetni – nyugtatgat, majd a fejemre húzza a kapucnimat, mert egyre jobban esik az eső. – Kapaszkodj!

Mielőtt meglendíthetne, felszisszenve előrehajolok.

– Apa, nézd!

Egy apró pók éppen hálót sző a körhinta rúdján. Kicsi, fekete, az esőcseppek elállják az útját. Apa odanyújtja az ujját, és a pók felmászik rá.

– Nézzenek oda! – mondja, és leül mellém, a súlyától nyikorogni kezd a körhinta. – Át akarod venni?

Bólintok, és bár kicsit félek, tenyérrel felfelé leteszem a kezemet az ölembe, és felnevetek, amikor apa átvezeti a kis pókot a tenyerembe. Olyan apró, gyámoltalan és magányos! Az esőtől biztosan vizes és fázik is.

– Hazavihetjük?

Apa már majdnem válaszol, amikor erős csattanással villámlik egyet fölöttünk az ég. Ijedtemben megugrom, a kezem ökölbe szorul, és a véletlenül összenyomorított pók egy apró tócsa közepébe pottyan.

Néhány másodpercig zihálva, elkerekedő szemmel bámulom a mozdulatlan testet.

– Ne! – ordítok fel, és próbálom kihalászni, de apa megállít. – Mentsd meg, apa!

– Már alszik, fiam. A villámlástól minden pók elalszik. Nincs semmi baja. Most már mehetünk jégkrémért?

– De… de…

Apa felemel a karjába, miközben könnyek csordulnak végig az arcomon.

– Semmi baj, Malachi. Ne aggódj! Csak alszik.

Átölelem, és keservesen sírok, mert tudom, hogy összenyomtam a pókot. Tudom, hogy én öltem meg. A testem reszket a zokogástól, amíg el nem alszom apa karjában, miközben kivisz a játszótérről.

– Nagy szíved van, Malachi…

* * *

Szeretem a csendet, mert ilyenkor nem fáj a fülem, és nem remeg a gyomrom sem amiatt, hogy valaki mindjárt rám üvölt.

A házban sosincs csend.

Amikor anyám egyedül hagy otthon, játszhatok a dobozokkal, amiket szerteszét hagyott. Néha van olyan nagy is, amibe belemászhatok, magamra húzhatom a fedelét, hogy elrejtőzzek, amíg anyám haza nem ér, és fel nem visz a szobámba.

De most túlságosan félek ahhoz, hogy dobozokat keressek. Anya hazajött már? És apa? Apát olyan rég nem láttam már!

Kimászok az ágyból, de a szobám ajtaja felé menet majdnem orra esem a szennyeszsákban. Megrángatom a kilincset, és a szám széle lefelé görbül.

Miért nem nyílik?

– Anya? – kiáltok, apró öklöm az ajtóba csap, aztán beleköhögök a tenyerembe, és újra ráütök a falapra. – Apa?

Ahogy minden este, ma sem jön válasz. Anya már nem ölelget, és ez szomorúsággal tölt el. Apa viszont mindig magához szorított, ha sírtam vagy nevettem.

Hangos zeneszó hallatszik. Anya így biztosan nem hall. Könnyek szöknek a szemembe. Lehajtott fejjel bandukolok vissza az ágyam felé, de megbotlom. Fogalmam sincs, merre megyek, mert anya elvette az éjjeli lámpámat, amikor megkérdeztem tőle, hogy mikor jön haza apa a munkából, és mikor fog mesét olvasni nekem.

Anya azt mondta, rossz fiú vagyok, mert nem alszom, pedig csak nem voltam fáradt. Fájt a hasam és az arcom is, mert anya megütött, amiért sírva kértem, hogy apa helyett ő olvasson nekem esti mesét.

Megtörlöm a szememet a kézfejemmel, és magamra húzom a takarót, hátha felmelegít. Mostanában mindig hideg van. Az ablakomon becsorog az eső, és eláztatja a padlót. A plüssmacimmal megpróbáltam feltörölni, hogy ne legyenek tőle vizesek a játékaim, de sajnos azt is tönkretettem vele.

Amikor végre elalszom, arra ébredek, hogy anya átölel. Fura szaga van, az ágy pedig nedves. Talán neki is pelenka kellene, mint nekem. Néha viszket, főleg akkor, ha napokig rajtam van.

Mosolyogva emelem az arcára a tekintetem. Csukott szemmel horkol, így belefúrom a fejemet a mellkasába, és újra álomba merülök.

És újra boldog vagyok.

A következő éjjel mindez megismétlődik.

Ahogy a következő héten is. Sőt, egyre több héten, talán hónapokon át.

Már ötéves lennék?

Anya azt mondta, furcsa vagyok. Nem szereti, ha furcsa vagyok. De hogyan lehetnék nem furcsa? Nem akarok furcsa lenni. Anya engem okol azért, mert apa elment.

Ovi után anya kézen fogva visz a buszig. Azt mondja, apa küldött nekem születésnapi ajándékot, és megkapom, ha hazaérünk. Izgatottan vigyorgok, ugrándozva teszem meg a hátralévő utat, ami nehéz, mert anya alig bír egyenesen járni, és sörszaga van.

– Lassíts, Malachi! – csattan fel, és úgy megrántja a karomat, hogy fájni kezd.

A mosolyom azonnal az arcomra fagy.

Élénkvörös rúzst visel ma. Kicsit elkenődött a szája szélén, és a fogára is jutott belőle egy kevés, de nem szólok neki, mert legutóbb leüvöltötte miatta a fejemet.

– Bocsánat – válaszolom halkan, és sajgó karral, lassan bandukolok hazáig. Azt hiszem, megkarmolt, de inkább nem mondok semmit.

Egy doboz vár az asztalon, az apró lyukakon át egy üvegtartály látszik. Előtte egy hatalmas ötöst ábrázoló születésnapi üdvözlőlap áll. Anya lefekszik a kanapéra, én kinyitom a lapot, és próbálom kisilabizálni a kézírást. Bár anya szerint buta vagyok, a tanárom mindig megdicséri az olvasásomat, szóval bár a kézírás elég kusza, ki tudom venni, miről szól.

Malachi!

Sajnálom, hogy nem lehetek már melletted, fiam. Remélem, egy nap meg tudsz bocsátani nekem azért, mert elmentem. Tudod, apa fejében sok rossz dolog kavarog, és ez nem tesz túl jót sem neked, sem anyukádnak. Hidd el, próbálkoztam, de rá kellett jönnöm, hogy mindketten jobbat érdemeltek.

Bárcsak téged választhattalak volna! Bárcsak le tudtam volna gyűrni az agyamat elárasztó mérget, de elbuktam! Egy nap biztosan találkozunk, de bízom benne, hogy a távoli jövőben.

Az új, nyolclábú barátod majd megvéd, pont úgy, ahogy tudom, te is óvni fogod őt. Szerintem legyen a neve Rex vagy Tüskés. Ne félj tőle!

Elvégre te is odavagy a pókokért, csakúgy, mint én.

Szeretlek!

Apa

Összeráncolt homlokkal nézek fel az üdvözlőlapból. Anya már elaludt. Hogy értette ezt apa? Miért nem választhatott engem? És vajon hová tart?

A tekintetem visszasiklik a dobozra. Leteszem az asztalra a lapot, és közelebb lépek hozzá. Hosszú, koszos körmeimmel letépem a tetejéről a ragasztót, és amikor felnyitom, elképedve hördülök fel: egy óriási, szőrös pók mászkál odabent.

Elkerekedik a szemem.

– Ööö… anya?

Még mindig horkol. Kicsit megrázom, de úgy ellök magától, hogy a fenekemre esem.

– Tűnés!

Feltápászkodom, a dobozra sandítok, kicsit tétován újra odalépek hozzá, hogy megnézzem az állatot, amit apa küldött nekem, aztán belenyúlok, és a tartály aljára tapasztom a kezemet, hogy lássam, odajön-e hozzám. A szőrös lábak azonnal a tenyerem felé igyekeznek, amitől enyhén összerezzenek. Csiklandoz kicsit, amikor felmászik rám, de a szívem túlságosan hevesen ver ahhoz, hogy elnevessem magam.

Vajon megharap?

Felemelem a kézfejemet, hogy a pók a szemem magasságába kerüljön.

– Szia! – köszöntöm a vékony, cincogó hangomon. – Te vagy az új legjobb barátom.

* * *

A következő pár hétben az élet újra izgalmassá válik. Anya azt mondta, hogy a háziállatom egy tarantula, és a szobámban kell tartanom. Rex lett a neve.

A terráriumában alszik, amíg én az ágyamon fekszem. Néha még énekelek is neki. Nézni szokott, miközben felolvasok neki, hogy anyának ne kelljen az esti mesével bajlódnia.

Mostanában nem látom sokszor anyát. Mindig lekötik a barátai. Apa hiányzik, de mivel azt írta, hogy találkozunk még, türelmesen várom, hogy hazajöjjön.

Tagbaszakadt, rossz emberekkel van tele a ház. Egyikük egyszer bejött a szobámba, és megpróbálta elvinni Rexet, de anya azóta megint zárja a szobámat – most már két kulccsal is.

Most is sokan vannak itt, de nekem aludnom kell. Pedig ki akarok menni. Iskolába se járhatok, mert beteg vagyok, bár jól érzem magam. Miért nem enged ki játszani anya?

Apa mindig játszott velem valamit. Ha elbújtam, megpróbált megkeresni. Ha fogócskáztunk, addig üldözött, amíg meg nem fájdult a nevetéstől és a sikongatástól a torkom, amíg könnyek nem csordultak végig az arcomon, ahogy felnéztem az én hősömre.

Rex maradt az egyedüli barátom. Pont olyan csendes, mint én. Anya utálja, hogy már nem szólok hozzá, de én inkább csendben vagyok, mert bármit is mondok, annak vagy egy pofon, vagy üvöltözés a vége.

Rex az egyetlen, aki szavak nélkül is megért. Ő a legjobb barátom. A védelmezőm. A hősöm, amíg apa vissza nem tér.

Kipattan a szemem, amikor a lenti ajtó hangosan becsapódik. Már aludnom kellene? Fogalmam sincs, hogy fent vannak-e már a csillagok, mert anya feketére festette az ablakomat, és nem hagyhatom el a szobámat sem. Nem mintha ki akarnék menni… A ház kész kupleráj, a kutyák teleszarták, és ennivaló sincs.

Azt hiszem, Rex is éhes lehet.

Amikor legutoljára beszéltem, megmondtam anyának, hogy nem akarok többé pelenkát hordani. Tudom, hogyan kell vécézni, de mégsem engedi, hogy használjam a fürdőszobát.

A pelenka viszket. És fáj, amikor leülök. Anya azt mondta, hogy fogjam be, én pedig addig sírtam Rexnek, amíg el nem döntöttük, hogy innentől fogva soha senki sem hallhatja a hangunkat. Neki ez könnyen megy, és mivel már hetek óta nem szólaltam meg én sem, nekem is menni fog.

Remegő lábakon állva nyitom ki Rex terráriumát. A szőrös kis barátom elásta magát az odújában. Leteszem a tenyeremet az üveglapra. Beletelik pár percbe, mire megérzi a szagomat, és odamászik hozzám.

Egyre hangosabb a kiabálás, most már reszketve kapkodok levegő után.

Ne aggódj, én majd megvédelek! Ezt ismétlem némán.

A fülsértő, üvöltő nevetés hallatán ijedtemben megugrom.

Itt az idő, hogy bebújjak az ágy alá. Bekúszom alá, Rexet lerakom magam elé a padlóra, aztán ráhajtom az államat a tenyeremre, és türelmesen várom, hogy elcsendesedjen a ház.

De aztán lefagyok, mert valaki a zárnál matat, és kinyitja a szobám ajtaját. Ketten vannak. Látom, ahogy koszos zokniban körbejárnak a szobámban, aztán egy pár csizma jelenik meg az arcom előtt.

– Faszom! Itt szarszag van. Hol lehet?

– Elise azt mondta, itt van. Mennyit fizettél neki?

– Ötvenet. Még lélegzik az a ribanc?

– Épphogy. Tettem róla, hogy ebbe az adagba beledögöljön.

A szívem majd kiugrik a helyéről, visszatartom a lélegzetem, mert így könnyebben tudom elfojtani a sírást, még ha fáj is, még ha könnyes is lesz tőle a szemem.

A csizma az ágyamhoz közeledik. Nyelek egy nagyot, és megpróbálok eliszkolni.

Zakatol a szívem, ahogy a kezembe fogom Rexet. Nem hagyom, hogy bántsák! Én…

Egy kéz elkapja a bokámat. A hang, amit ki akarok préselni magamból, égeti a tüdőmet. Kirángatnak az ágy alól. Egy szakállas férfi vigyorog rám.

Becsukott szemmel, hangosan üvöltök, de csak a fejemben. Az erőlködéstől megszédülök.

Rexet a mellkasomhoz szorítom, könnyek csípik a szememet, miközben a férfi elkapja az államat. Ránézek. Egy fogatlan száj röhög vissza rám, a tekintete a kezemre siklik.

– Nocsak! Mit rejtegetsz?

Kiveszi a kezemből Rexet. Pánikba esem. Dobálni kezdik egymás között, mintha valami labda lenne, én pedig képtelen vagyok kipréselni magamból a szavakat, képtelen vagyok rájuk üvölteni, hogy hagyják abba.

A rossz ember ezután megmarkolja Rexet, én pedig elkerekedő szemmel, kétségbeesetten bámulom, nem akarom, hogy bántsa. Sikítani akarok, hogy hagyják békén, de nem megy.

Nem vagyok rá képes. Nem megy!

Rex az egyetlen, ami apából maradt nekem, amíg vissza nem tér.

– Anyád haldoklik – mondja a szakállas férfi. – Akarod, hogy segítsünk neki?

Bólintok, alsó ajkam máris remeg.

Kérem, mentse meg! Kérem!

– Halljam, fiú!

Kinyitom a számat, de hang nem jön ki rajta. Nem tudok beszélni. Mégis mi a fene történt velem?

A férfi felröhög, a barátjára néz.

– Azt hiszem, traumatizáltuk a kölyköt.

– Vigyük le! Hadd lássa, ahogy az a ribanc anyja kileheli a lelkét!

A szakállas elkapja a vállamat, felhúz, aztán újra röhögni kezd.

– Ez egy kibaszott szaros pelenkát hord!

– Kérem vissza az ötven dolcsimat! – vágja rá a barátja fintorogva.

Levisznek a földszintre, ahol a kutyák a konyhába zárva ugatnak. A szakállas lelök a padlóra. Kinyitom a szememet. Anya a földön fekszik, hányás csorog a szájából, pislogás nélkül mered rám, miközben a mellkasa keservesen próbál levegőt pumpálni belé. Rémes, fuldokló hangot hallat.

Jaj, ne! Anya, jól vagy?

Nem tudom kimondani a szavakat.

– Ha könyörögsz az életéért, máris hívjuk a mentőket.

Felnézek a szakállas férfira, és a félelemtől még a fogam is vacog.

Nem megy.

Nem tudom megmenteni anyát.

– Hm – motyogja a férfi, és felemel valamit az asztalról. – A kölyöknek van hangja. Emlékszel azokra a videókra, amiket Elise mutatott róla? Csak elő kell csalnunk belőle. Ebben mi van?

Felemeli azt a hegyes valamit, amivel anya szokott játszani, mire a haverja megvonja a vállát.

Éles fájdalom járja át a karomat. Visszatartom a lélegzetemet, és becsukom a szemem, miközben a két férfi kuncogni kezd.

– Makacs, mint az anyja!

Valami baj van a szememmel. Nem tudok uralkodni rajta, sem a testemen. Hirtelen nagyon gyengének és fáradtnak érzem magam.

Órákkal később ülök csak fel. Anya még mindig ugyanúgy fekszik, de a szája már kék, a szeme még mindig nyitva. A rossz emberek a kanapén ülnek.

– Nézd már! Magához tért a kis szaros!

Fáj a lábam. Fáj a karom.

Náluk van Rex.

– Nemsokára mennünk kell, de fogadtunk, hogy melyikünk tud szóra bírni. Egy igazi kisegér vagy, igaz, kölyök? Milyen szomorú… – Egy képre pillant, amin anya, apa és én boldogan mosolygunk a fényképezőgépbe, amit apa tart a kezében.

A kutyáink is szépen ülnek a fotó kedvéért.

– A szép kis életed jól elbaszódott. – Azzal felsóhajt, és a kezébe veszi Rexet. – Tudsz számolni?

Remegve bólintok egyszer. Egy pillanatra sem tévesztem szem elől a barátomat.

Aztán amikor lassan, egymás után elkezdi kitépni Rex lábait, minden porcikám üvölt. Azt mondja, számoljak, sikítsak vagy szóljak, de amikor rájön, hogy nem fogok engedelmeskedni, összepréseli, ledobja a padlóra, majd a csizmájával erősen megtapossa a legjobb barátomat.

Sikítanom kellene. Vagy sírnom. Vagy tennem valamit.

De képtelen vagyok rá. Nem tudom megvédeni, ahogy anyát sem.

Kudarcot vallottam.

* * *

– Kórosan lesoványodott – mondja egy nő, miközben az orvos belevilágít a szemembe. – Egy koszos pelenkában találtunk rá. Tele volt kiütéssel és fekélyekkel.

Valaki cöcög, én pedig félek. Álmos vagyok, anyát és apát akarom. Haza akarok menni!

– Az apa?

– Halott. Öngyilkos lett – mondja valaki alig hallhatóan, de amióta nem beszélek, sokkal jobb a hallásom, és jobban figyelek a környezetemre is.

– A gyámügyesek már egyeztetnek egy azonnali elhelyezésről.

– Ez a fiú még jó ideig a kórházban marad. Kaphatnánk még egy kis folyadékot? És egy vérképre is szükség lesz. Tűszúrásnyomok vannak a karján és a lábfején is.

– Van egy döglött pók a zsebében – teszi hozzá a női hang. – Szent ég… – csuklik el a hangja.

Eszembe jut, milyen sokáig fekhettem a földön anyával és Rexszel. Könnyek csordulnak végig az arcomon. Nem ébredtek fel. A könnyek nem apadnak el. Valaki megfogja a vállamat. Összerezzenve elhúzódom.

– Most már biztonságban vagy – mondja a nő. – Meg tudod mondani a nevedet?

Már tudják, hogy hívnak.

Malachi vagyok.

Összeszorítom a számat és a szememet is. Talán, ha elszámolok tízig, mindannyian eltűnnek.

Némán sorolom a számokat.

Fogalmam sincs, meddig jutok, mert újra álomba szenderülök.

2

Malachi – nyolcéves korában

Hetekkel később, az első új otthonomban a szobámban tartanak, mert elszomorítom a gyerekeket azzal, hogy nem beszélek.

Aztán visszaküldenek abba a nagy épületbe, ami tele van gyerekekkel, amíg egy másik család nem jön értem. Nem tudom, hányszor ismétlődik meg az, hogy amíg mások új apukája és anyukája boldogan jön az új gyerekükért, addig az enyémek mindig megrémülnek, de sokszor. Senki sem akar engem. Senki sem választ ki a csoportból. Csak kétségbeesett családokhoz kerülök, de végül mindegyik befuccsol.

A nyolcadik születésnapomon nem kapok üdvözlőlapot vagy tortát, mint a többiek az árvaházban. Az ágy alatt ülök, a pókomról készült rajzomat szorongatom. Azt képzelem, hogy egy mosolygós sokaság énekel nekem, és együtt fújjuk el a rajzolt születésnapi gyertyáimat.

Becsukom a szemem, és kívánok valamit.

Azt, hogy valaki végre engem válasszon.

Lépteket hallok, és kinyílik az ajtóm. Várom, hogy kihúzzanak az ágy alól. Ez az a bizonyos traumatikus válasz, amit a múltamra adok. Egy rémálom, amiből nincs menekvés. Felpillantok az ágyam alól.

A nő, aki az intézetet vezeti, lenéz rám.

– Mit csinálsz?

Próbálok jelelve válaszolni, ahogy tanultam, de ő csak megrázza a fejét és elfordítja a tekintetét.

– Nem számít. Öltözz fel, és pakold be mindenedet egy zacskóba!

Robot módjára állok fel, és beletelik pár pillanatba, mire eszembe jut, hogyan is kell mutatni, hogy „miért?”.

– Repülőre ülsz – válaszolja, és a kezembe nyom egy használt nejlonszatyrot. – Egy új család. Velük is ugyanúgy meglesz a tesztidőszak, mint a többieknél. Hajlandó leszel viselkedni? Ezúttal ők választottak téged. Bízz bennük!

Én mindig jól viselkedem. Az emberek egyszerűen nem szeretik, hogy más vagyok, mint a többiek. Játszani akarnak, barátkozni, meg minden, de nekem fogalmam sincs, hogyan kell. Sosem tudtam, mit kellene tennem, és mivel nem ismerik a jelelést, nem is tudok kommunikálni velük. Persze, senki sem akar azzal bajlódni, hogy megtanulja. Mindenki rá akar venni arra, hogy beszéljek, pedig nekem tökéletesen megfelel így. Mert békés, csendes, és ezt szeretem.

Az eddigi házaknál mindig én voltam a furcsa fiú, ahogy most is, de azért jelelve válaszolok.

Igen. Viselkedni fogok.

Amikor megtalálták az első új családomat, még izgatott voltam. Ma már nem.

Egy egész napot kell utaznom arra a helyre, amelyet néhány hétig az otthonomnak nevezhetek. Utálom a repülést.
A nő, aki elkísér, egyszer sem szól hozzám, a jelnyelvet sem érti.

– Legyél nagyon jó fiú, Malachi! – mondja ingerülten, ahogy a nejlonzacskómat cipelve battyogok mellette a zsúfolt reptéren. Erősen szorítja a kezemet. – Nem akarok visszarepülni ide csak azért, hogy átvigyelek egy másik otthonba.

Arra gondol, hogy ne ijesszem meg a nevelt lányukat. Mindenki azt hiszi, fura vagyok. Mindenki fél tőlem, mert nem szeretik, hogy kényelmetlen helyzetbe hozom őket. Öt helyen voltam már, és heteken belül mindenhonnan visszaküldtek, mint valami hibás játékot.

Odaérünk azokhoz, akik rólam beszélnek, de én végig a földet bámulom. Vajon meddig maradok itt? Ők is be fognak zárni a szobámba, és úgy bánnak majd velem, mintha törékeny lennék – egy gyerek, akit látszólag sajnálnak, amíg vissza nem küldenek?

Ha visszaküldenek, ami valószínűleg újra megtörténik, újra megszököm, és ezúttal sosem fognak megtalálni.

Mert a mennyországban leszek a szüleimmel.

Egy hosszú, barna hajú kislány áll meg előttem. Széles mosolya félbeszakítja a gondolataimat.

– Szia! – vigyorog rám. – Oliviának hívnak. Hétéves vagyok!

Hét ujját mutatja felém, én pedig fejben nyolcat mutatok neki válaszul.

Szia, Olivia, én Malachi vagyok! Ezt szeretném mondani vagy jelelni neki, de csak némán bámulok rá.

– Szerinted olyan vagyok, mint egy hercegnő?

Biccentenék fejben, de a testem inkább egy lépést tesz felé. Máris megkedveltem őt, mert nem érzem magam kényelmetlenül a közelében. Annyival boldogabb, mint a többiek, ráadásul örül, hogy találkozhat velem!

Félrebillentem a fejemet.

Lefagy az arcáról a mosoly.

– Nem tetszik a ruhám?

Azt akarom, hogy ő is kedveljen engem, ezért gondolkodás nélkül felemelem a kezem, és jelelni kezdek. Kérlek, ne félj tőlem!

A zavart pillantásából és abból, ahogy az anyjára néz, egyértelmű, hogy fogalma sincs, mit mondtam.

Semmi gond. Majd megtanítom neki.

Megismétlem ugyanazt a mondatot, mert tudnia kell, hogy nem akarom megijeszteni. Egyszerűen tudnia kell!

– Ijesztő volt a repülőn? Én mindig sírok, amikor felgyorsul, és kilő a levegőbe. Apu mindig repülni akar. Most már a te apukád is.

Megdörzsölöm a tarkómat, beletúrok hosszú, göndör tincseimbe. A lány boldognak tűnik. Ez azt jelentené, hogy szereti a családját? Annyira szeretnék beszélni hozzá, de nem hinném, hogy menne.

A lány újra a szüleire néz, de sietve megérintem a csuklóját, hogy rám figyeljen, és tovább jelelek neki. Gyere velem!

Még mindig nem érti, ezért a forgóajtó felé mutatok, és máris kézen fogva futunk arra. A lány kacag, a haja vad táncot jár. Megpillantom a mosdók jelét. Odabent, mindenkitől távol, majd megpróbálok beszélni hozzá.

– Hová megyünk? – kérdezi, majd megbotlik a saját lábában.

Sietve elkapom, mielőtt elesne, és a mosdó felé húzom, futás közben minden szembejövőt kikerülünk.

Miután bent vagyunk, a lány megpróbál kimenni, de nem hagyom. Beszélni akarok veled! Ezt jelelem, és magamra mutatok.

Lehet, hogy máris megijesztettem? Máris tönkretettem mindent?

A lány még mindig nem ért, ezért a számra mutatok, és megrázom a fejem, mert bár csak ketten vagyunk, úgy tűnik, nem megy a beszéd. Aztán az ő szájára mutatok, és bólogatok egy keveset.

– Nem tudsz beszélni?

Megrázom a fejem. Pedig annyira szeretnék! El akarom mondani neki, hogy talán furcsa vagyok, de lehetünk barátok, hogy teljesen ártalmatlan vagyok, de… nem megy.

– Semmi baj. Nagyon sokáig én sem tudtam. Majd megtanítalak.

Egy pillanatra a szememet forgatom. Miért nem tud senki úgy elfogadni, ahogy vagyok? Semmi szükségem arra, hogy megtanítsanak beszélni.

A tekintete tele van élettel és színekkel… A lány szép, és nagyon kedves velem.

Rámutatok, aztán a mellkasomra szorítom a tenyeremet, és közelebb lépek hozzá. Meg akarom fogni a kezét, hogy rávegyem a jelelésre, hogy ő is azt mutassa: az övé vagyok. A legjobb barátja, az új testvére. De mielőtt megtehetném, berúgják az ajtót, az új nevelőapám berohan a mosdóba, az anyja pedig a karjába kapja Oliviát.

– Mondtam, hogy ne rosszalkodj! – üvölt rá az apja, én pedig szeretnék toppantani egyet, és üvölteni, hogy hagyja békén, de megelőz, és felém fordul. – És te! Ez volt az első húzásod, fiatalember! Még kettő ilyen, és egy másik új otthonban találod magad! Most már Malachi Vize vagy, és a Vize család mindig jól viselkedik, szóval kezdj hozzászokni!

Nem küld vissza? Kapok még egy esélyt? Maradhatok?

A lányra nézek, aztán lehajtott fejjel jelelek. Sajnálom.

– Azt mondja, sajnálja, édesem – szólal meg az anya. – Jelnyelvvel kommunikál.

– Az mi? Én is csinálni akarom!

Olivia mondatára felkapom a fejem, és a mellkasomat izgatottság járja át, főként akkor, amikor az anyja azt mondja neki, hogy a házban mindenki meg fogja tanulni.

– Malachi komfortosan érzi majd magát az otthonunkban. Ő most már közénk tartozik.

Elfojtom a könnyeimet, pislogok párat, miközben kiterelnek minket a mosdóból. Az apa keze a vállamon pihen, így vezet át a reptéren az autójukig. Azt hiszem, gazdagok. A kocsijuk hatalmas és menő, a ház pedig, ami előtt megállunk, mintha egy kastély lenne. Meghökkenve nézem az épületet, de aztán újra a mellettem ülő lányra figyelek. Mert nem tudom levenni róla a szemem. Azóta nem éreztem ilyet, amióta megkaptam Rexet, még mielőtt elvették volna tőlem.

Oliviát nem fogják elvenni tőlem. Teszek arról, hogy így legyen. Jó leszek. Engedelmeskedni fogok. Én leszek az a gyerek, akire mindig is vágytak, hogy teljes legyen a családjuk.

Olivia…

Az új húgom. Anyámat és Rexet nem tudtam megvédeni, de szerintem őt sikerülni fog.

Meg fogom védeni.

Mert Olivia az enyém.

3

Malachi – tizenkét éves korában

Miután leszálltam az iskolabuszról, a vállamra húzom a táskámat, és egyenesen a testvérem felé veszem az irányt. Olivia a barátaival lesz, mint mindig. A húgom folyton a figyelem középpontjában áll, mert népszerű lány. Keddenként mindig hamarabb indul el, mint én – ezt már évek óta így csinálják a barátaival. Egy órával korábban mennek iskolába, hogy pletykálkodhassanak.

Amint megpillantom, megállok, és oldalra húzódom.
A falnak vetett háttal figyelem a körülöttem kavargó világot. A tekintetem Oliviára tapad, aki a hintákhoz megy, és letelepszik a barátnője, Abigail mellé. Beszélgetnek, de mivel hátulról látom csak őket, nem tudom leolvasni a szájukról, hogy mit mondanak. Mi van, ha éppen rólam van szó?

Nem megyek oda hozzá, bőven elég, ha láthatom. A falnak támasztom a lábfejemet, és elakad a lélegzetem, amikor három srác is csatlakozik hozzájuk. Eggyel alattam járnak, esetleg kettővel, mindegyiküknél magasabb vagyok. Az évfolyamomban, sőt még a fölöttem járók között is én nőttem a legnagyobbra, nincsenek barátaim, ráadásul nem is beszélek, ezért nem vagyok valami közkedvelt az iskolában.

Különcnek tartanak.

Azt mondják, furcsa vagyok.

De Olivia másként gondolja, ezért egyáltalán nem érdekel mások véleménye. Szeretem megfigyelni a húgomat, nyilvános helyen egy sarokból, otthon pedig a lehető legközelebbről. Anya szerint túlságosan védelmező vagyok, apa pedig rendszeresen arra kér, hogy nyugodjak le.

Forr a vérem, amikor az egyik srác meglöki Olivia hintáját, de ő elhajtja, és elfordul tőle. Nem biztos, de azt hiszem, azt mondja neki, hogy hagyja békén.

Amikor a srác meghúzza az egyik szalagot a hajában, megszólal a csengő. A húgom mellkason vágja a fiút, aztán Abigail kíséretében faképnél hagyja a díszes társaságot.
A srác megpróbálja elkapni, de Olivia futásnak ered, engem pedig tomboló harag önt el.

A fiú és a barátai hangosan felnevetnek.

Eltolom magamat a faltól, és fogcsikorgatva megindulok a srácok felé.

Senki sem szórakozhat büntetlenül a húgommal!

Egyetlen dolog motoszkál a fejemben, miközben követem őket: a fájdalom. Bántani akarom őket. Ők hárman hagyják el utoljára a játszóteret. Nesztelenül mögéjük kerülök, és hangtalanul lecsúsztatom a táskámat a vállamról. Megragadom a vállpántját, és meglendítem. A benne lévő ebédcsomagtól, amit anya készített, és a tankönyvektől nehéz, így amikor oldalról egyikük fejének csapódik, leteríti.

A másodikra is lecsapok, amikor megpróbál elmenekülni, majd a harmadik után iramodom, ő az, aki meghúzta Olivia szalagját, és kinevette. Befut a folyosóra.

– Mi a franc? – ordítja, miközben üldözöm.

Azt akarom, hogy vérezzen.

Felránt egy ajtót, én pedig egyenesen belerohanok. Fájdalmasan szikrázik a szemem, de nem adom fel. Kirúgom a bokáját, hogy a pofájára essen.

Egy tanár pont azután kap el, hogy behúztam neki egyet.

* * *

Apám kirángat a hálószobából, amin a húgommal osztozunk. Rúgkapálok, és az öklömmel csapkodom. Miután hazajöttem az iskolából, az ágyamban feküdtem, nem akartam látni senkit, még Oliviát sem, nehogy megkérdezze, mi történt a szememmel, és rájöjjön, mit tettem. Nem mondhatom meg neki, hogy miatta vertem meg azokat a srácokat.

Mert akkor megijedne tőlem. Azt pedig nem engedhetem.

Apa elenged, aztán szorosan megmarkolja a csuklómat, és így vezet végig a folyosón, le a főlépcsőn, egyenesen a dolgozószobájába. Bevágja az ajtót, és fel-alá járkál, keze beletúr őszülő hajába.

– Mégis mi a francot gondoltál? Az igazgatód és a fiúk szülei üvöltöztek velem, amiért megtámadtad a gyereküket!

Sietve jelelni kezdek. Szemétkedtek Oliviával.

Apám megáll, kezét az oldalához ejti, aztán megindul felém, és elkapja az államat.

– És mi történt a szemeddel?

A szégyentől elvörösödöm. Belerohantam egy ajtóba, miközben üldöztem őket.

– Nem verhetsz meg csak úgy bárkit, Malachi! Tizenkét éves vagy. Még nem is vagy tinédzser, de máris orrokat törsz el.

Egész álló nap azt hallgattam, hogy hogyan lehetek ennyire agresszív. Mégis mióta számít ebben a kor? Kiálltam a húgomért. Apának inkább hálásnak kellene lennie ezért.

– Mégis mihez kezdjek veled?

A kérdés hallatán kihúzom magam, és a szemem kissé elkerekedik. Ne küldj vissza! Megígérem, hogy jó leszek.

Apám az asztalához megy, nekidől, és összefonja a karját.

– Nem küldelek sehová, Malachi. Csak azt szeretném, hogy viselkedj. Ügyvéd vagyok, nem kerülhetek be a hírekbe azzal, hogy a fiam képtelen uralkodni magán. Miért nem tudtad csak megfenyegetni őket? Miért nem mondtad nekik, hogy tartsák távol magukat Oliviától? Vagy ami még jobb lett volna, miért nem szóltál egy tanárnak vagy nekem?

De én nem hallok semmi mást, csak azt, hogy nem küld el.

Némán felsóhajtok a megkönnyebbüléstől, és a vállamból elszáll a feszültség.

– Azt hiszem, sűrűbben kell járnod terápiára. A havi egy alkalom nem elég. Beszélek az orvosoddal, hogy hetente fogadjon. Olivia nem tud az incidensről, és nem is fogja megtudni. Számára te egy kőszikla vagy, és ennek így is kell maradnia. Örülnék, ha ez kettőnk között maradna. A fiúkat már kivették az iskolából, mert a szüleik úgy érzik, hogy nincsenek biztonságban ott. Az ég szerelmére, Malachi! Kérlek, ne verekedj többé!

Bólintok, és megadón lehajtom a fejem.

– Megijesztetted a húgodat azzal, ahogy rúgkapáltál az előbb. Menj, kérj tőle bocsánatot, és feküdj le! Az anyád holnap elvisz, és megnézetitek a szemedet.

Megijesztettem Oliviát?

Feltápászkodom, és egyenesen a szobánkba megyek. Amint kinyitom az ajtót, Olivia felül az ágyban, és megtörli a szemét.

– Malachi?

Leülök az ágya szélére, és jelelni kezdek. Sajnálom. Nagyon sajnálom. Aztán az öklömet a mellkasomhoz szorítom.

– Apu bántott?

Megrázom a fejem, de szerintem nem hisz nekem. Apa utál engem. Tudom. Néha a legkisebb dolgokért is ugyanígy berángat a dolgozószobájába, és sokkal jobban üvölt velem, mint Oliviával, szóval tudom, hogy másként néz ránk.

Mert én vagyok az a fiú, akit egyikük sem akart, de a nyakukon maradtam. Már most úgy vélik, hogy a terapeutának még több tesztet kellene elvégeznie. Bármit is jelentsen ez, úgy érzem, még nem állok rá készen.

Olivia félrebillenti a fejét, a mindig eperillatú, lágy, megnyugtató haja az arcába omlik.

– Akarsz egy ölelést?

Bólintok, és bebújok mellé. Átkaroljuk egymást, hogy biztonságban legyünk, mint mindig, amióta testvérek lettünk. Amíg álomba nem merülünk.

4

Malachi – tizenhét éves korában

Olivia zenéje egy rakás szar, szétszakad tőle a fejem.

A ház mellett futunk, egyenesen a tó felé. Mindig előttem akar lenni, és ezért majdnem felöklel. Szeretném bokán rúgni, és ott hagyni a mocsokban, de tudom, hogy rosszul érezném magam, és végül bocsánatot kérnék, ezért inkább nem teszem.

A nevetséges popszáma zúg a fülemben, Olivia a fülhallgató másik felét használja, és igyekszik tartani a tempót. Jó formában van. Vezérszurkoló, és legalább annyit edz, mint én, ami azt jelenti, hogy egyre több időt töltünk együtt. És mindketten szeretünk futni.

Egy tökéletes testvérpár.

Ez fura? Nem érdekel, ha az. Mindig jobb a kedvem, ha a húgommal vagyok, mintha a legjobb énemet hozná ki belőlem. Olivia meg sem próbálja erőltetni, hogy beszéljek, és egyáltalán nem viselkedik velem úgy, mint azok a seggfej haverjaim, mintha valami bajom lenne.

Jó, jó, nem seggfejek, de nem is annyira jó fejek.

Megrázom a fejem, hogy a futásra koncentráljak. A tekintetem oldalra siklik, és igyekszem nem Olivia mellkasát bámulni, miközben jelelek. Apa később megtanít vezetni.

Elneveti magát.

– Az igazán rémes lesz! Jobban tennéd, ha ragaszkodnál a biciklizéshez. Apu végig kiabálni fog.

Meglehet. Apánk nem valami türelmes velem, főként azóta, hogy ki tudja, hány verekedésbe keveredtem az elmúlt évben, ráadásul rajtakapott, hogy cigizek és szívok az erkélyen.

De most már elvisel. Az elmúlt kilenc évben ők neveltek, ezért nem dobhatnak csak úgy vissza a rendszerbe, és bármennyire is hiszem, hogy apám néha gyűlöl, az az igazság, hogy fontos vagyok neki, és sosem küldene el.

Persze sokat veszekszünk, szóval lehet, hogy csak képzelődöm.

– Tartsd a tempót, különben megszakad a bluetooth-kapcsolat! – figyelmeztet Olivia.

Pislogok egyet. Fel sem tűnt, hogy lemaradtam, de nem sietek. Elidőzöm a ringatózó feneke látványán, és fejben jól pofán is vágom magam érte, mert ha a húgom megtudná, hogy nőként stírölöm, soha többé nem szólna hozzám. Ráadásul, ha megszakad a kapcsolat, legalább nem kell szenvednem a kibaszott lánycsapata popszámaitól, akik csak arról tudnak kornyikálni, hogy szakítottak a pasijukkal.

Azért idővel felzárkózom. A tóhoz közeledve Olivia lejátszási listáján lassabb számok következnek. Lehajol és liheg, én pedig előveszem a cigit a zsebemből, és rágyújtok. Ahogy előredől, a válla fölött hátrapillant rám, tökéletes látványt nyújtva, amit semmiképpen sem lenne szabad észrevennem.

A homlokát ráncolva felegyenesedik.

– Miért?

Kérdőn nézek vissza, és Istenhez fohászkodom, hogy ne arról kérdezzen, miért nézi epekedve a hátsóját a testvére.

– A dohányzás rosszat tesz, pláne futás után, Malachi.

Hm… Szeretem, amikor a nevemen szólít.

Nem. Fogd be, te barom!

– Anyu és apu megérzi rajtad, ha hazaértünk. Ha a konyhában kérdőre vonnak, nem fogok falazni neked.

Megrántom a vállamat, és a fejem fölé fújom a füstöt. Nekidőlök egy farönknek, és közben figyelem, ahogy Olivia nyújt. Újra előrehajol, megérinti a lábujjait, én pedig az égre pillantok, nehogy rajtakapjon.

Ez valami új.

És kicsit bizarr is.

De az elmúlt néhány hónapban nem tudom nem nézni, nem tudom nem észrevenni, hogy milyen szép, hogy mennyire vonzó. Egy testvérnek nem szabadna ilyesmiket éreznie.

Pedig ez jár a fejemben, amikor nevet, amikor rám mosolyog – mintha egy csapat pillangó őrjöngene a testemben. Igazi függőséget okoz a boldogság és az izgalom. Igyekszem minél több időt tölteni vele, hogy újra átéljem, és próbálom elnyomni a belső hangot, ami egyfolytában azt mondja, hogy ez beteg dolog, hogy nem zúghatok bele abba, akit a testvéremnek nevezek, akivel együtt nőttem fel.

Apa felakasztana, sőt még le is lőne, csak hogy biztosan kinyiffanjak.

Úgy hiszem, ennek ellenére is találnék módot arra, hogy Olivia közelében legyek. Lehetnék a szellem a szekrényében vagy a szörny az ágya alatt, akivel összebarátkozik, és ölelkezve alszik el.

Felhúzom a szemöldökömet a saját képtelen, gyerekes gondolataimra, miközben ő már a telefonján pötyög.

A nap kezd felkúszni az égre. Lágy fény kukucskál át a lombok között, és körülvesz minket. A távolban a nap egyre fényesebben ragyog. A látvány minden alkalommal ugyanaz, de bennünket mindig rabul ejt.

Most viszont úgy tűnik, csak én figyelek fel rá, mert Olivia mellém lép, kiveszi a kezemből a cigarettát, és belehajítja a tóba.

Muszáj elvigyorodnom azon, ahogy összeszűkül a szeme.

Szeretnéd a tóban végezni? Mert nem sok kell ahhoz, hogy a cigim után dobjalak.

Összefonja a karját, és oldalra tolja a csípőjét.

– Na, persze.

Amikor felkapom, és a vállamra fektetem, sikongatni kezd. Így cipelem a tó széléhez. Rúgkapál, a nevemet üvölti és a vállamat csapkodja. Pár centire a víztől némán felnevetek, leeresztem magam elé, és úgy teszek, mintha bele akarnám lökni, amitől egyre erősebben kapaszkodik a nyakamba.

Amikor a lábait is a derekam köré fonja, egy pillanatra megtorpanok.

– Kérlek, ne! Könyörgöm!

Baszki!

Túl közel van.

Úgy ejtem el, mintha megégetett volna, de sikerül visszanyernie az egyensúlyát még azelőtt, hogy belebucskázna a tóba, aztán megüti a mellkasomat.

– Seggfej!

Elönt a késztetés, hogy megfogjam az arcát, és megcsókoljam.

Váratlan, abszurd és újszerű érzés ez. Számtalanszor megpusziltam már Oliviát, de nem úgy, ahogy most akarom. Nem ilyen mérhetetlenül bűnös módon.

Vonzódom a húgomhoz. Más oka nem lehet, igaz? Számomra ő egy páratlan műremek, így nem csoda, hogy izgatja a fantáziámat.

A felismerés úgy vág fejbe, mintha lezuhantam volna egy repülővel. Pislognom kell, sőt el is kapom a tekintetemet miatta. Zakatol a szívem a keserűségtől. Mindig is tudtam, hogy elcseszett vagyok, de ez? Ez az igazi hab a tortán! Apa azt akarja, hogy folytassam a terápiát, és szedjek gyógyszert is. Talán ez lenne a helyes, na nem a zakkant gondolataim miatt, hanem az Olivia iránti bűnös érzéseim elfojtásáért.

Vajon létezik olyan gyógyszer, amelyik elűzi a vágyat, hogy megcsókold a húgodat?

Régebben ez az egész csak arról szólt, hogy megvédjem őt. Mindig is éreztem, hogy kapcsolódunk egymáshoz, de nem így. Most már úgy akarom csókolni, mint egy fiú a barátnőjét.

Levegő után kapkodok. Kurvára összezavar, ahogy érzem magam, ráadásul Olivia még mindig túl közel van hozzám. Megfeszítem az ujjaimat, mert legszívesebben megragadnám a felsőjét, hogy magamhoz húzzam, hogy birtokba vegyem a száját, de inkább hátrálok egy lépést, és nyelek egy nagyot.

Olivia újra pötyögni kezd, én meggyújtok egy másik cigarettát, és nem vagyok hajlandó ránézni sem. Nyilvánvaló, hogy ő nem érez semmit, és fogalma sincs, belül miféle érzésekkel harcol a testvére azért, nehogy az ösztöne felülkerekedjen. Tizenhat és tizenhét évesek vagyunk, ez igaz, de még mindig túl fiatalok ahhoz, hogy ilyesmiken járjon az eszem.

Most már dühös vagyok. Belezúgtam valakibe, aki sosem lehet az enyém. Szeretném szétrobbantani a világot, de talán az is megteszi, ha felpöckölöm az apámat, csak hogy lássam, valóban szétrúgja-e a seggemet, ahogy azt oly sokszor megígérte.

Olivia mellém áll, meglök a vállával, és az állával a napfelkelte felé biccent.

– Tudom, hogy kőből van a szíved, de azt azért el kell ismerned, hogy ez nagyon szép.

Az. Ráérősen jelelek, a tekintetem a húgomra tapad, miközben ő a látványban gyönyörködik.

Nincs kőből a szívem, de tele van méreggel.

Vajon mit tenne, ha megcsókolnám? Viszonozná? Az én kis titkommá válna? Vagy azonnal a szüleinkhez rohanna, és kitessékeltetne a családból?

Talán elhúzódna tőlem, de nem szólna róla egy léleknek sem.

Kurva nagy a kockázat, de rohadtul erős a vágy, hogy érezzem az ajkát.

Végül csak átkarolja a derekamat, a mellkasomnak támasztja a fejét, és együtt nézzük a napfelkeltét, miközben magamba szívom a haja eperillatát, és cirógatom a selymes tincseit, mint mindig.

Még akkor is, ha ez nem teljesen normális. Mert tudom, hogy nem az, de nem érdekel.

A szüleink és a barátaink előtt sem lehetünk ennyire bensőségesek, hiszen már azért is átrepültem a birtok túlsó végébe, mert egy szájra puszival ünnepeltünk egy társasjáték-győzelmet. Ártatlan volt az egész, de apa és anya teljesen kikészült tőle.

Szóval csak titokban lehetünk ennyire közel. Amikor futni megyünk, vagy besurranunk a másik szobájába, hogy összebújjunk, vagy amikor fogom a kezét, miközben egy rémálom után próbál megnyugodni.

Van egy társadalmi határvonal, ami nem hagyja, hogy szerelmes legyek a testvérembe, de én szeretném kibaszott apró darabokra tépni, csak hogy megtarthassam őt. Legszívesebben felgyújtanám ezt a korlátot és mindenki mást is, aki az utamba áll.

Szeretem Oliviát, de már nem biztos, hogy úgy, ahogy kis korunkban. Ez az érzés sokkal erősebb, sokkal erőszakosabb. Úgy érzem, ha megparancsolná, hogy térdeljek elé, és csókoljam meg a lábfejét, gondolkodás nélkül megtenném. Bármit, amit csak kér.

Faszom… Kurvára végem van. Biztos, hogy apa meg fog ölni, hiszen nem érezhetek így az átkozott kishúgom iránt.

– El kell mondanom valamit – szólal meg Olivia halkan.

Mit?

– Emlékszel, nemrég anya arról beszélt, hogy a családban hagyománya van az előre elrendezett házasságnak?

Összeszorítom a fogamat, mert eszembe jut az első alkalom, amikor szóba került, hogy Oliviát összeadják valakivel, és elveszik tőlem. Igen, kurvára emlékszem. Hogy is felejthetném el életem legrosszabb hírét?

– Hát, a folyamat elkezdődött.

Értetlenül nézek le rá, várom, hogy kifejtse, mégis mi a francot ért ez alatt. Olivia túlságosan fiatal és túlságosan ártatlan ahhoz, hogy egy ilyen életbe taszítsák.

– Ööö… – Tétovázik egy kicsit, majd még jobban belefúrja a fejét a mellkasomba, és tompa hangon folytatja: – Anyu már randikat szervez.

Minden porcikám megfeszül, és a kezem megtorpan a hajában.

– Az első most hétvégén lesz. Anyuval elmegyünk hozzájuk, és beszélgetünk a szüleivel. A fiú kicsit idősebb nálam, és nagyon szeretne találkozni velem.

Ez nevetséges! Hiszen Olivia még csak tizenhat.

Bármit is mondanék most, biztosan összevesznénk. Ha arra kérném, hogy ne menjen el, elküldene a fenébe, aztán egy egész napig nem is beszélnénk, míg végül egyikünk be nem oson a másik szobájába.

– Remélem, kedves lesz. Képzeld csak el, ha gonosz. Kénytelen lennék odaküldeni a bátyámat, hogy szétrúgja a seggét – neveti el magát, de én csendben maradok, mint mindig.

Félek, hogy mindjárt elájulok a bennem tomboló dühtől.

Elképzelem azt a fiút egy hullazsákban.

Véresen.

Darabokra tépve.

Feldarabolva, ledarálva, porrá zúzva.

Végleg megsemmisítve.

Mert soha senki nem lehet elég jó Oliviának.

– Szűznek kell maradnom a nászéjszakáig. Nem mintha már ilyen fiatalon ilyesmin járna az eszem. – Felemeli a fejét, hogy rám nézzen. – Te szűz vagy még?

A kérdés hallatán összevonom a szemöldököm. Igen, szűz vagyok. Sosem érdekelt a szex. Persze kivertem párszor, amikor pornót próbáltam nézni, de sosem merült fel bennem, hogy keressek valakit, akit megdughatok, mint a barátaim. Ők próbálnak rávenni, hogy fektessek meg végre valakit, de én mindig korán és józanul jövök el a bulikból, vagy annyira leiszom magam, hogy még hazabotorkálni is nehezemre esik. Olyankor Olivia ápolgat, hoz egy pohár vizet, egy vödröt, amibe hányhatok, egy hideg vizes rongyot a fejemre, és addig ölel, amíg el nem alszom.

Csalódottan összeszorítja a száját, amikor rájön, hogy nem fogok válaszolni.

– Ne haragudj! Ez illetlenség volt.

Felemelem a kezem. Szeretnél férjhez menni?

Megvonja a vállát.

– Anyu kis korom óta erre nevelt. Sőt teljesen odavolt, amikor először megjött, mert így sokkal többet érek.

Nyelek egy nagyot. Máris azon agyalok, hogyan fogom kimenteni Oliviát ebből az életből.

– Oh… – temeti a kezébe az arcát –, sajnálom! Még a végén elhányod magad. Bocsánat!

Ne kérj bocsánatot! Velem nyugodtan beszélhetsz bármiről.

Most már dühöngök. Talán az lenne a legjobb, ha kinyírnám a szüleinket, és balesetnek álcáznám. Mondjuk, felgyújtom a házat, bezárom őket apa dolgozószobájába, hogy aztán Olivia az én vállamon sírhassa el a fájdalmát, és végül valahogyan belém szerethessen.

Baszki! Hát csak kimondtam.

Innen már nincs visszaút. A húgomat akarom, semmi kétség. Bármi áron. Nem tudom, hogy fogom elérni, de az biztos, hogy sem neki, sem nekem nem lehet senki más az első. Semmiben. Persze, nem most. Majd néhány év múlva, amikor elég idősek leszünk, és tökéletesen értjük, hogyan is működnek ezek a dolgok.

Amikor Olivia készen áll, ott leszek neki.

Meg kell fékeznem ezeket a gondolatokat, mert lehet, hogy ő csak a testvéreként tekint rám, és talán egy szenvedélyes csók ötlete is eltaszítja tőlem.

Hacsak nem adom ki magamat valaki másnak. Hacsak nem álcázom magamat.

Nem. Azzal odaveszne a cél.

Baszki!

De az biztos, hogy nem lesz más felesége. Beszélni fogok a szüleinkkel. Nem akarhatják, hogy egy idősebb pöcsfejjel legyen egy olyan valaki helyett, akiben megbízhatnak.

Ingerülten kifújom az orromon a levegőt, hátrébb húzódom, megfogom a kezét, és a hazafelé tartó futóösvényre mutatok. Olivia válaszul megszorítja a kezemet, és elindítja a fülvérzést okozó zenéjét, aztán hazafutunk, hogy összekészüljünk a mai tanításra.

* * *

A szüleim apám dolgozószobájában vannak, amikor hazaérünk az iskolából. Olivia egyenesen a szobájába megy átöltözni, mert a barátnőjéhez készül egy kis edzésre.

Próbálom összeszedni a gondolataimat, hogy anélkül tudjak beszélni anyámmal és apámmal, hogy a húgom tudomást szerezne a tervemről. Vagy éppen az idegösszeomlás kerülget, és a kezem még mindig sajog attól, hogy a szart is kivertem valakiből az öltözőben.

A srác azt mondta, hogy ha könyörgök neki, nem fogja levideózni, ahogy megdugja a testvéremet, szóval belepréseltem a fejét a padba, és kapott egy jókora monoklit.

Apa mostanra már biztosan értesült róla, de már régen feladta, hogy megpróbáljon megrendszabályozni. Figyelmeztetni fog, igen, a terápia folytatását fogja mantrázni, végül előad majd egy monológot arról, hogy veszélyeztetem a jövendőbeli örökbefogadási esélyeiket. Bla, bla, kibaszott bla.

Márpedig én mindig is ki fogok állni a húgom mellett. Nem arról van szó, hogy sétálok az utcán, és találomra választok egy célpontot magamnak, de ezt úgysem érti meg senki sem. Problémás gyereknek bélyegeztek, egy kényes témának, egy traumatizált kisfiúnak, szóval már önmagában az is felérne egy kész csodával, ha normálisan viselkednék.

Ahogy a dolgozószoba elé érek, már hallom is őket. Apa Olivia fiatal korát olvassa anyám fejére, és azzal vádolja, hogy lassacskán túlzásba viszi a lánya manipulálását.

Faszom. Nagy levegő.

Amikor kopogok, mindketten elhallgatnak.

– Gyere be! – szól ki az apám.

Kinyitom az ajtót, és belépek. A szüleim döbbenten néznek rám. Mert sosem csinálok ilyet. Sosem keresem fel őket. A legegyszerűbb aprósággal sem fordulok hozzájuk, és sosem beszélek velük, csak ha feltétlenül szükséges.

Nincs ennek különösebb oka, egyszerűen megtartom egy bizonyos személynek a mondanivalómat. És azt is tudom, hogy a szüleim inkább mászkálnak mezítláb legódarabkákon, mint hogy velem cseverésszenek. Még
a barátaim sem tudnak túl sokat kihúzni belőlem. Egyikük tud jelelni, és ez pont elég ahhoz, hogy lefordítsa a mondandómat a többieknek.

Őszintén nem tudom, miért haverkodnak velem. Ők az egyetlen csapat, amelyik befogadott azok után, hogy elkezdtem szétverni azokat, akik baszakodtak Oliviával.

– Malachi?

Pislogok egyet. Fel sem tűnt, hogy földbe gyökerezett a lábam, és a szüleim úgy bámulnak, mintha két fejem lenne.

Ami talán igaz is.

– Történt valami? – kérdezi anya.

Olivia nem megy hozzá senkihez. Ezt jelelem, miután becsuktam magam mögött az ajtót, mert nem akarok kertelni. Túl fiatal még.

Anyám felfortyan.

– Kifelé, Malachi! Nem kell tanulnod a jövő heti dolgozatra?

Előrelépek egyet.

Miért kell férjhez mennie?

– Ez a hagyomány, fiam – szól közbe az apám. – Hiszen tudod.

Ki nem szarja le a hagyományokat?

Apa a szemét forgatja, majd megcsippenti az orrnyergét.

– Ez nem tartozik rád. Találunk egy megfelelő, megbízható kérőt, és amikor Olivia elég idős lesz, feleségül megy hozzá. Ebben a családban generációk óta ez a szokás.

Bár a szavakat apám mondja ki, tudom, hogy ő is ellenzi. Lerí az arcáról a megbánás, amíg anya minden erejével azon van, hogy mosolyogjon. Ők is emiatt veszekednek, már isten tudja, mióta. Apám sem akarja, de anyámnak mégis sikerül minden vitát megnyernie.

Bennem megbízhattok. Egyetlen idegszálam sem rebben, magabiztosan jelelek. Én majd elveszem. Még egy lépést közelítek a szoba közepe felé, mert azt akarom, hogy figyeljenek, hogy komolyan vegyenek. Mellettem biztonságban lesz. Megígérem. Megszüntethetitek az örökbefogadást, én pedig megvárom, amíg mindketten elég idősek leszünk a házassághoz.

Nemsokára tizennyolc leszek, Olivia most töltötte be a tizenhatot. A szüleim nem mondhatnak nemet, mert én vagyok a világon az egyetlen, aki megvédheti a lányukat.

De akkor miért bámulnak rám így? Mintha… undorodnának. Mintha csalódtak volna. De miért? Talán azért, mert önként hajlandó lennék kilépni a családból?

Nem kell keresnetek senkit. Itt vagyok én.

Apám végül elneveti magát.

– Nagyon vicces.

Hosszú másodpercekig meredek rá, aztán anyámra
nézek.

Miért ne vehetném el én?

– Komolyan kérdezed? – kérdez vissza felháborodva az anyám. – Ez gyalázatos! Ez…

– Erről szó sem lehet – jelenti ki apám ellentmondást nem tűrően. – De abban egyetértünk, hogy Olivia még túl fiatal. – Azzal anyám felé fordul. – Adj neki pár évet, hogy társat találjon magának!

– Már megvannak a jelöltjeim. Az egyik legígéretesebb az üzlettársad fia. Parker Melrose.

– Teljesen kizárt! Az a fiú huszonegy éves, Jennifer!

Azt a kurva…

Olivia ezt az apróságot elfelejtette közölni velem. Mi a faszért akarja anya egy öt évvel idősebbhez hozzákényszeríteni?

Legszívesebben szétvernék mindent idebent, csak hogy lássák, mennyire felbőszít a dolog, de felülkerekedik bennem a kétségbeesés.

Hadd vegyem el én!

– Nem! – Anyám rám mered. – Ne légy nevetséges!
A testvére vagy. Oliviának gazdag férjre, stabilitásra van szüksége. Egy olyan fiúra, aki gyerekeket ad neki.

Lassított felvételként jelelem a válaszomat.

Erre én is képes vagyok, anya.

Elfintorodik, de mégis apám az, aki megragadja a pólómat, és belerángat az egyik székbe. Szeretném eltörni a kibaszott karját, de szükségem van a beleegyezésükre. Mert nem fogom hagyni, hogy egy felnőtt seggfej karjaiba lökjék Oliviát, miközben nálam megfelelőbb társat nem is találhatnának neki.

Miután apám leültetett, hátrál pár lépést, próbálja megőrizni a higgadtságát.

– Az Olivia iránti vonzalmadnak véget kell vetned, Malachi. Mert beteges, mert helytelen, és nem tűröm már sokáig. Te a testvére vagy. Viselkedj is úgy!

Anya összefonja a karját és rázza a fejét.

– Beszéltünk már erről, amikor külön szobát kaptál. Az apád gyerekkorod óta próbál eltiltani tőle. Eleinte azt hittük, hogy ez csupán barátság, és Olivia talán segít abban, hogy… összeszedd magad. Mindvégig aggódtunk amiatt, hogy magaddal rántod őt, erre most vérfertőzést javasolsz? Mégis mennyire beteges ez?

Összeszorítom a fogamat, és nem is bajlódom a válasszal. Ez nem vérfertőzés. Mi nem vagyok vérrokonok. Egészen más a hátterünk. Mi csupán két olyan gyerek vagyunk, akiket ugyanaz a család fogadott örökbe. Örömmel lemondanék egy anyáról és egy apáról is, ha csak egy napig a magaménak mondhatnám Oliviát.