Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-039-8

ISBN e-book: 978-3-99146-040-4

Lektor: Varga Mónika

Borítóképek: Andrey Kotko, Kanlayarawit Boonma, Lenapix | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Prológus

Gyorsan kapkodtam a lábaimat a macskakövekkel kirakott utcán, amely kihalt volt, egy lélek se lézengett ilyen ramaty időben idekint. Az angliai éghajlat hozta a formáját, és elkezdődtek a már megszokott, nyár végi zivatarok, amiket néha jópofának és szórakoztatónak tartok, főleg, ha egy buli közepén szakad le az ég, akkor még a hangulatot is feldobja. Most viszont, amikor egy fontos találkozóra sietek, ami további 12 percre van a jelenlegi tartózkodási helyemtől, nem épp poénos, hogy a semmiből kezdett szemerkélni az eső, ami pillanatok alatt csapott át egy gyenge viharba. Mérgesen mordultam fel, ugyanis egy háromnegyedes gatyát viseltem, felül pedig csak egy pólót, és szerencsére – megérezhettem, hogy szükség lesz rá – késve indulva felmarkoltam egy szürke kapucnis pulcsit, aminek egyedül köszönhetem, hogy most nem ázok el teljesen. Az eső nem csak megeredt, és hamar véget ért, már ritmikus tempóban zuhogott, kicsit sem tervezve, hogy esetleg eláll. A pulóverem már szinte átázott, a fehér sportcipőmmel is már habozás nélkül szeltem át a pocsolyákat, ugyanis már mindegy volt. Bőrig áztam, és így eszméletlenül kellemetlen lesz a megbeszélés, amire nem csak nedvesen, hanem késve fogok beesni, mikor ez fontos lenne. Hozom a formámat, de legalább nem kell felvennem egy klisés álarcot, miszerint időben megérkezek mindenhova, mindenféle elcseszett külső tényező nélkül. Én nem a pontosság embere vagyok, aki rendezetten, állig begombolt inggel érkezik meg kicsit formálisabb helyekre. Én az a fajta vagyok, aki hiába egy úgynevezett állásinterjúra igyekszik, mégis melegítőnadrág van rajta, és késésben van. Ez a lehetőség úgyis sokkal inkább azt kívánja meg, hogy magamat adjam, ne egy karót nyelt stréber szerepet, aki én sose voltam. Itt nem kell megjátszanom magamat, a weboldalon is írták, hogy őszinte és talpraesett embereket keresnek, ugyanis a munkakör, amit végzünk, ezt elvárja. Az is igaz, hogy mindezek mellett ott szerepelt az empatikus és a karizmatikus jelző, amelyekkel nem dicsekedhetek, de ennyi talán belefér. Karizmát lehet tanulni is, az empátia pedig magától ered, nem? Ez az én elméletem, de ha valaki unszimpatikus, ott automatikusan elveszik az udvariasság és a kezdeti kedvesség érzete, azonban, ha az illető, akivel szembe találom magamat pozitív kisugárzású, hízelgő első benyomást tesz, akkor ösztönösen mi is az emberségesebb oldalunkat mutatjuk. Ez alátámassza azt a tényt is, hogy egy párbeszédhez nem elég egy ember, ahogy egy kapcsolatban, kommunikációban is két ember vesz részt, egyedül soha senki nem lesz elég hozzá.

Nem véletlenül vacilláltam a filozófia és a nyelvtanulás között, ezt elismerem.

Már csak egy sarok volt hátra, amikor a fitzwilliami múzeum előtt sétáltam, a következő utcában volt a kisvállalkozó cég, akikhez időpontom volt ma. És még csak három perc késésnél tartottam.

Amint az épület előtt álltam, amire egy borzalmas szlogen mellett a vállalkozás címe is kikerült. Bowl ikrek családkereső központja. Mikor a neten először láttam meg a weboldalukat, már akkor is megállapítottam magamban, hogyan lehet ilyen kicsit sem kreatív, sokkal inkább ócska és légből kapott nevet adni egy olyan saját vállalkozásnak, ami családcentrikussággal foglalkozik. Mielőtt beléptem volna, a kirakatot bámulva vagy tíz különféle variációt futtattam le a fejemben, hogy milyen más kifogástalanabb nevet adhattak volna a Bowl ikrek a cégüknek, de végül megráztam a fejem, hogy eltereljem erről a gondolataimat. Nem ragadhatok le minden részletnél, hiszen én most azért vagyok itt, hogy ez a két férfi, akik családokkal foglalkoznak munkát adjanak nekem, nem könyvelhetem el magamban egyből túlértékeltnek a helyet, mikor még csak nem is jártam odabent. Túlságosan előítéletes vagyok, amiről igyekszek leszokni, de ez magától jön. Mindenről egyből van véleményem, amit egyből elraktározok az agyamban, hogy később ezt is figyelembe vegyem a végső kritikámban, hiszen engem rendkívül nehéz meggyőzni – bármilyen témában – hogy a dolog nem negatív végkimenetelű. Egy ilyen apró részletnél is képes vagyok percekig leragadni, és elmerengeni, hogy egy testvérpár (akiknek mellesleg a neve jelentése tál) miért választotta azt, hogy családokon akar segíteni, amihez rengeteg bátorság és alázat szükséges, ha még egy átkozott fantáziadús névvel sem képesek előállni.

Végül gyorsan kiűztem a gondolataimból minden pesszimizmust, ami az elmúlt percekben fogalmazódott meg a céggel kapcsolatban, és lenyomtam a kilincset.

– Jó napot kívánok! – köszöntem határozottan a nőnek, aki a recepciós pult mögött ült, mire ő – valami fontos irodai munkában dolgozhatott – felkapta a fejét, aminek következtében a lófarka nagyot libbent a feje körül, és szimpátiával a mosolyában köszönt vissza.

– Szép napot! – köszönt hízelegve, majd ahogy a recepciósoktól elvárt, egyből mereven húzta ki magát, félretéve, amin eddig ügyködött. Türelmesen megvárta, ameddig a kirakott „welcome” feliratú lábtörlőben lehúzom a cipőmet, ami teljesen átázott, majd mikor a hajamból is szokatlanul udvariatlanul ráztam ki a vizet, megszólalt. – Miben segíthetek?

– David és Daniel Bowllal esedékes egy találkozóm – sétáltam közelebb a pulthoz, ahonnan a fiatalabb recepciós érdeklődve mért végig, szerinte észrevétlenül, de nagyon is szembetűnően. – Öt órára – pillantottam a karórámra, ami már 05:07-et mutatott. A hölgyre néztem, ezzel szemkontaktust létesítve, amiben gyakorlatiasan egy elnyomó nézéssel közöltem, hogy ne is álmodjon róla. Jelen esetben arról, hogy a kizárólag üzleti társalgás majd átfordul egy „elkérhetem a számodat?” konzultációba, ugyanis nem azért vagyok itt, hogy randijelöltekkel bókolva cseverésszek. A lány okosnak bizonyult, és a pillantásomból ezt egyből leszűrte, mire az eddig nyájas viselkedéséből átváltott egy személytelen hangvételbe.

– Samuel William Thompson? – kérdezte, miután rekordgyorsasággal pötyögött valamit a klaviatúrán, mire én csak hosszasan bólintottam. – A Bowl uraknak az ideje embertelenül beosztott, és a cégünknél nem tűrjük a tapintatlan késést. Többször ne forduljon elő.

– Elnézést – biccentettem elhúzva a számat. Mintha jönnék még ide több alkalommal is. Terveim és reményeim szerint nem kell majd sűrűn járnom hozzájuk.

– A folyosón balra a harmadik ajtó – közölte kimérten, már rám se sandítva, amit egy kínos szájelhúzással vettem tudomásul, és elmotyogva egy ’köszönöm’-öt a folyosóra indultam.

Gyors léptekkel jutottam el a harmadik ajtóig, ahol kettő illedelmes kopogás után álltam meg, majd kifújtam a benn tartott levegőmet, és másodpercek alatt szedtem össze magamat egy állásinterjúra. Miután meghallottam az ajtó túloldaláról, hogy „tessék”, a kilincsre csúsztatva a kezemet beléptem.

– Jó napot! – szóltam előbb én, ugyanis az etikett szerint mindig az köszön előbb, aki belép a terembe. Egy mahagóni tárgyalóasztal állt a szoba közepén, aminek a velem szemben lévő oldalán két irodai, kényelmesnek tűnő széken magasodott kettő viszonylag széles vállú férfi, akik biztosan a Bowl testvérek voltak, ugyanis megszólalásig hasonlítottak egymásra. Az asztal másik oldalán egy kellemes kinézetű, megegyező színű szék állt üresen, az érkező ügyfelekre várva.

– Mr. Thompson! – szólított meg szinte baráti stílusban a jobb felén ülő, mire én sietve a székhez sétáltam, és mikor egy bólintással megkaptam az engedélyt, leültem rá. – Hálánk mérhetetlen, hogy befáradt – ironizált, mire én kellemetlenül lesütöttem a szememet. Nem gondoltam volna, hogy ekkora zűrt kavar pár perc késés, mikor egyértelműen látszott idebentről is, hogy csapnivaló az időjárás, és emberek vagyunk, nem tudhatjuk, mivel érkezett a másik, ami miatt megcsúszott. Nyilván így is szégyelltem magamat, de nem kell ezt a szememre hányni, ugyanis emberi hiba volt a késés részemről is, nem előre megfontolt cél.

– Elnézést kérek a késésért – mentegetőztem egyből, mire mindketten fürkésző tekintettel néztek vissza rám. – És a megjelenésért is. Közbeszólt a cambridge-i időjárás.

– Ez így van, itt mindig kiszámíthatatlan az itteni idő – felelte a másikuk, miközben a testvére hátrafordulva kinézett az ablakon. Úgy néz ki, ő csak most realizálta, hogy tényleg szakad az eső, nem öntöttek le egy vödör vízzel, mielőtt beléptem a helyiségbe. – Természetesen semmi gond, remélem nem fázott meg ilyen cudar körülmények között.

– Azt én is – helyeseltem, ugyanis kezdett felszabadultabb lenni a dialógus közöttünk.

– E-mailben már felvettük a kapcsolatot – vette át a szót ismét a jobb oldalon ülő férfi, mire ráemeltem a tekintetemet. – Így bizonyára tisztában van vele, hogy nem csak au-pair munkássággal foglalkozunk, hanem házvezető szerepeket betöltő munkakörrel is. Ha jól értettem az Ön feltételeit, egy bentlakásos állásra gondolt, de lehetőleg nem au-pair feladatokkal, pontosabban gyerekek nélkül. Ez így van?

– Igen – válaszoltam, majd összefűzve a kezeimet diplomatikusnak tűnve folytattam. – Nem erősségem a gyerekekkel való foglalkozás, és miután beleástam magam a témába, már mertem írni afféle elvárásokat, hogy nem szeretnék gyerekeket. Legjobb tudásom szerint, akadnak Cambridge-ben olyan családok, ahol szükség lenne házvezetőre, nem pedig bébicsőszre. Esetleg idősebb gyerek van náluk, ahol nem kell érteni a neveléshez, csak hétköznapi teendőket végezni, mint mosás vagy főzés.

– És ha jól sejtem, Ön ezekben jeleskedik – vonta fel a szemöldökét a bal oldali, elérve, hogy ezzel csapdában érezzem magam, esetleg megfutamodjak. De én csak egy nyertes mosolyra húztam a számat, ugyanis felkészülten érkeztem ide.

– Így van – bólintottam, majd egy másodpercnyi hatásszünet után folytattam. – Ahogy az önéletrajzomban is írtam erről.

– Önéletrajz! – jutott eszébe egyből a jobbon ülőnek, aki előtt egy óriási monitor volt, és egyből felé fordult. – Lássuk csak. Érettségivel rendelkező, harmadéves egyetemista, francia nyelv szakon a Cambridge egyetemen – sorolta, mire én büszkén kihúzva magamat hallgattam, míg a testvére is a homlokát ráncolva raktározta el az információkat. – Erények: főzés, takarítás, kert rendben tartása. Emellett sütési képességek, és ha arról lenne szó, akkor tanítás is. Ezt hogy értsük?

– Természetesen bérmentve vállalnék magánórákat, ha a háztartásban valakinek szüksége lenne rá – reagáltam le egyből a cseles kérdést. – Szinte minden tantárgyból, gimnáziumi tudás alapján. Franciát emelt szinten beszélek, tolmácsnak tanulok, így azt bármikor szívesen használom.

– Ez jó pont – felelte az a férfi, aki nem a gép előtt ült, a másik viszont megrázta a fejét.

– Ez igen kevés előny, miközben vannak mellette feltételek is – közölte kíméletlenül. – Nézze, Samuel… szólíthatom Samuelnek? Atya ég, de udvariatlan vagyok! – kapott a fejéhez, miközben én már követni sem tudtam. – David Bowl. Ő pedig itt a testvérem, Daniel Bowl – nyújtotta felém a kezét, miután az ikrét is bemutatta, én pedig határozottan elfogadtam.

– Samuel Thompson – ráztam meg David kezét, aki a kevésbé szimpatikus volt kettejük közül. Szigorúbb volt. – És persze, tegeződjünk. De maradjunk a Samnél.

– Rendben, szóval, Sam – folytatta David, én pedig visszahelyezkedtem a székre, amiről aprót felemelkedtem, hogy méltón tudjak kezet rázni a feltételezhető jövőbeli munkaadómmal. – Igen csekély esélyek elé nézel, ha ilyen elvárásokkal töltünk fel a rendszerbe, semmi kiemelkedő képességgel. A franciát leszámítva, természetesen.

– Tisztában vagyok vele – feleltem, egy percig se megrettentve a kíméletlenül kritikus szavaktól. Korrekt és őszinte. – De sajnos nagyon kötött az időm, bármikor közbejöhet egy számomra nagyon fontos vizsga, és nem várhatom el egy családtól sem, hogy mást találjanak egy kisgyerek mellé, amikor esetleg önkéntesen el kell vonulnom cölibátusba, akár napokra. És a gyerekek sem szoktak kedvelni általában.

– Értem – hallgattak végig figyelmesen, majd David – aki valószínűleg a domináns szerepet tölti be az interjúkon – összecsapta a tenyerét. – Nos akkor azt hiszem végeztünk. Feltöltjük az adatlapodat az oldalunkra, és jelentkezünk, amint érdeklődnek utánad. Azt, hogy onnan hogyan tovább, majd akkor beszéljük meg, ha van jelentkező, ugyanis ez hónapokig is eltarthat. Nem tudom, mennyire létszükséges ez a munka neked, Sam, de mivel nagyon kötött kéréseid is vannak, nem tudni, mire keresünk fel téged.

– Rendben – értettem meg egyből, hogy ezzel arra utal, nem lát sok esélyt arra, hogy valaki majd engem akar, mikor az ő oldalukra inkább olyanok látogatnak el, akik kisebb gyerekek mellé keresnek au-pairt.

– E-mailen vegyük fel a kapcsolatot majd ismét – jelentette ki David, miközben kitolta maga alól a széket, ahogy Daniel is. Én is felálltam erre, ők pedig hozzám sétáltak, és miközben mindketten sok sikert kívántak a továbbiakban, kezet fogtak velem, és gyorsan le is zavarva az egészet, elköszöntek.

Egy gyors „viszontlátásra” után az egész épületből is sietősen távoztam, annak ellenére, hogy még mindig zuhogott odakinn, én pedig egy pillanatig megálltam az ajtó előtt, ahol még fedett volt a felvezető lépcső, és az ereszcsatornán végigömlő eső láttán egy nagy levegőt vettem, mielőtt kiléptem egy jó kis instant tüdőgyulladásba.

Egyáltalán nem süllyedtem le arra a szintre, aki fut az eső elől, helyette vállalva az esetleges következményeket, zsebre dugott kézzel sétáltam, miközben a földet pásztáztam, amin ezer meg ezer esőcsepp landolt másodpercenként. Augusztus vége lévén további teendők nélkül sétáltam haza, mivel az egyetemmel kapcsolatban nem volt semmi elintéznivalóm, csupán az, hogy szeptember 15-étől fogva saját érdekemből bevonszoljam a seggemet órákra. Még volt több mint két hetem az első szemeszter kezdetéig, és örültem volna neki, ha esetleg addig jelentkezik valaki, aki engem akarna a családjába, de erre kb. nulla százaléknyi esélyt látok. Ami nekem azért nem jön túl jól, mert hivatalosan nincs hol laknom. Ez azért most költői túlzás volt, mivel van kettő nagyon rendes, de kicsit sem imádnivaló barátom, akiknek a vendégszobájukban élek már június óta, mivel ők tudják a rövid és tragikus családi mizériámat, magától értetődő volt, hogy befogadnak. Nyaranta már két tanév óta náluk lakok, mikor az egyetem kollégiuma nem üzemel, most viszont ez kicsit máshogy lesz, hiszen a koleszba csak az első- és a másodévesek lakhatnak, úgy, hogy nem kell anyagiakat is hozzácsapni, én meg most kezdek neki ugye a harmadik évemnek a Cambridge-en. Úgy terveztem, mire elkezdődik a félév, addigra találok egy családot, pontosabban ők találnak meg engem, hogy ne kelljen a barátaimnál laknom teljesen ingyen. Ami nekik nem gáz, mindkettőjük szülei dúsgazdagok, így arany életük van, egy király apartmanban, ahol kényelmesen elférünk hárman is, annak ellenére, hogy én csak ideiglenes lakos vagyok. Viszont hiába a legjobb barátaim, számomra nagyon kellemetlen, hogy még csak a rezsibe se szállok bele (na nem mintha azt amúgy ők fizetnék, szimplán a szüleik), pedig mindig elmondják, hogy meg se engednék, hogy beletegyem a részemet pénzügyileg.

Valljuk be: nem állok jól anyagilag, ezen nincs mit szépíteni. 22 éves vagyok, ami azt jelenti, már lassan négy éve lesz, hogy elköltöztem otthonról, és a saját lábamon próbáltam megállni. 18 éves korom körül a legszebb szóval is elküldtek otthonról, én pedig először nyári munkák alatt megkeresett pénzből éltem, egy gimnáziumi haveromhoz költözve. Az egyetlen szerencsém az volt, hogy hatalmas és használható ésszel lettem megáldva, magyarul elképesztően okos vagyok. És ezt mindenféle nagyzolás vagy nagyképűség nélkül jelentem ki, ugyanis nem mindenki kerül be Anglia egyik legnevesebb egyetemére ösztöndíjjal. Nekem sikerült. És mellette gyorsan találtam magamnak egy állást is, egy kávézóban, ami ahhoz képest, hogy csak egy egyetemi munka, rendesen megtömte a zsebemet.

Nos, a kávézó egy hónapja bezárt. A kollégium nem fogad be, hacsak nem fizetek kimondhatatlanul sok pénzt havonta, így eléggé rosszul áll a szénám. Még a hónap elején, amikor megtudtam, hogy elbocsájtanak mindenkit a kis sarki presszóból, kétségbeesetten néztem munka után, amire van képesítésem. De tekintve, hogy még nagyban tanulok, nem igazán volt sok lehetőségem. Közben gondolnom kellett arra is, hogy valahol laknom kellene, hisz nem élősködhetek a barátaim nyakán, egészen addig, ameddig nem lesz elég félretett pénzem egy saját lakásra, ami nagyon nem mostanában lenne, ha beadtam volna a jelentkezésemet egy kisebb kávéházba. A barista fizetés eddig teljesen kielégítő volt, félre tudtam tenni, mellette mégis egy viszonylag dús életet élni, de a tető a fejem felett ingyen volt biztosítva. Ha ismét elmennék egy ilyen helyre, sose lenne annyi spórolt pénzem, hogy talpra álljak, szülői támogatás nélkül. Ezért is könnyebbültem meg, mikor egyik éjjel, amikor már akkora táskák voltak a szemem alatt, hogy épp kezdtem feladni az álláshirdetések kutatását, szembejött velem ez a lehetőség, mint házvezető, „csúnyább” nevén au-pair. Ez a kifejezés nekem túl amerikai, és nem szeretem az amerikai dolgokat, mert rossz emlékek kötnek az Államokhoz. Meg is lepődtem, hogy Európában is létezik ilyen lehetőség, mert egy ilyen előkelő helyen, ahol még alkotmányos monarchia uralkodik, szebb szavakkal ezt komornyiknak hívják. De persze, angolosítva van itt briteknél is minden, amit csak egy szemforgatással vettem tudomásul, de nyilván rákattintottam a hirdetésre. Elveszítve a józan és illedelmes ítélőképességemet még éjjel egy órakor írtam nekik egy e-mailt, és csatoltam az életrajzomat, amire majdnem egy hónapig nem érkezett visszajelzés. Viszont mikor megkaptam az e-mailt, amiről már régen lemondtam, hogy valaha is megérkezik, egyből nagyon konkrétan közölték, hogy ekkor és itt találkozó. Ez volt ma, és kicsit sem szebb reményekkel indulhattam haza, de erre számítani lehetett, csak hamis hitben éltem.

Egy húsz perces séta után értem el a barátaim – egyikőjük egy arrogáns olasz, Luca Rossi, a másik pedig egy skót, aki sosem fogja be, Quentin Mitchell – lakásához. Az ideiglenes otthonom a hatodik, azaz a legfelső emeleten volt található, így miután beléptem a lépcsőházba, és kicsit leráztam magamat, a lifthez léptem. Kicsit dideregni kezdtem, mialatt vártam, hogy leérkezzen az ötödikről, és sietve nyomtam meg kétszer is, ahova menni szeretnék, hátha úgy gyorsabb lesz. De a lift, ami hiába volt extra modern, nem engedelmeskedett gyorsabban, a maga csiga tempójában zárult be az ajtaja, és vitt fel a hatodik emeletig. Ameddig lassan felhúzta magát, én a tükörbe néztem, ahonnan egy csuromvizes és fáradt srác nézett vissza rám, aki a napokban borotválkozni is elfelejtett. Elhúzva a számat gyorsan elhatároztam, hogy amint végre felérek a tetejére, elmegyek és veszek egy forró fürdőt, utána pedig megborotválkozok, ugyanis a barátaim szerint nem áll jól a zord, negyvenes apuka kinézet. Ez igazán kedves tőlük, de legalább őszinték, ugyanis tényleg nem áll jól. Csupán nem volt időm mostanában pengét ragadni, ami nagy hiba volt, és egyre jobban elszörnyedtem magamtól, ahogyan a tükörben nézegettem a túlnőtt borostámat.

Gyorsan kikászálódtam a liftből, amint egy idegesítő, csippenő hang jelezte, hogy felért, és a zsebemből elővéve a kulcsomat a zárba helyezve forgattam meg. Amint kattant egyet, kihúztam, és betoltam az ajtót, a lakásban pedig még pezsgett az élet. Luca a kanapén tespedt, ami egyből a bejárati ajtóval szemben volt, és valami műsort nézett. Igaz, csak a fekete feje búbját láttam a kanapé karfáján, a másik oldalon pedig a mezítelen talpát, biztos voltam benne, hogy hanyag módon csak egy alsóban fekszik a kanapén, talán félig alszik is.

– Sziasztok! – köszöntem hangosan, miközben az ajtó mellett álló ruhainasra dobtam az átázott pulóveremet, és lerugdaltam magamról a használhatatlan cipőimet is. Hosszú folyamat várt rájuk a megszáradásig.

– Hali – rikkantotta Luca a köszönésemre, majd felugrott fekvő pozíciójából, amin önkéntelenül is elmosolyodtam. Annyira belemerült valami rossz talkshow-ba, hogy csak akkor tűnt fel neki, hogy megérkeztem, mikor köszöntem. Tipikus. – Na, mi volt?

Lemondva vállat vontam – Szerintem semmi – közöltem egyszerűen. – Azt mondták, ne fűzzek sok reményt a munkához, ha nem akarok kisgyerekes családban dolgozni.

– Sajnálom – húzta el a száját a barátom, mire én csak legyintettem, jelezvén, hogy nem számít. – Én mondtam, hogy vállald be a gyerekeket. Nem lenne olyan nehéz.

– És ezt te honnan is tudod? – mosolyogtam gúnyosan a barátomra, mire ő csak felhorkantott.

– Van kettő unokahúgom, oké? – kérdezett vissza felháborodva, mire csak egy „persze, persze”-t motyogtam vissza, Luca viszont elengedve a füle mellett folytatta. – De még mindig fennáll lehetőségként, hogy egyszerűen itt maradsz.

– Kizárt – vágtam rá habozás nélkül, mire Luca csak megrázta a fejét. Nem érti a szituációmat, nem is várom el, hogy megértse. De én egy erkölcsös, és annál is fontosabb, hogy alázatos ember vagyok, aki nem az a fajta, hogy ingyen lakik a barátainál, és nem tesz semmit, hogy ez megváltozzon. – Úgyis tudod, hogy ezt nem akarom.

– De kit zavarsz te itt, Sam? – nyögött fel, miközben teljes testével felém fordult, a kanapéra támasztva az állát.

– Engem zavar, hogy nem tudok függetlenedni – motyogtam az orrom alatt, miközben kibújtam a pólómból is, és a pulcsira dobtam.

– Ez nem a függetlenedésről szól – cáfolta meg egyből. – Te is csak egy ember vagy, aki szorult helyzetbe került, mi pedig kisegítjük. Számtalanszor húztál ki minket a bajból te is.

– Az, hogy beültem helyettetek vizsgára, egyáltalán nem ugyanaz, mint hogy három hónapja ti szállásoltok el ingyen – vágtam rá gondolkodás nélkül, mire Luca elgondolkodva vállat vont.

– Számomra az volt a legnagyobb dolog, amit valaha megtett bárki is értem. Még soha senki nem írta meg helyettem a francia forradalomról szóló félévi vizsgát 98 százalékosra! Én azt se tudom, mikor volt a forradalom, vagy mi a rák – tárta szét a karját, mire végre megint elmosolyodtam. – Bezzeg ez a fasz Quentin, hugyos korom óta ismerem, és egy rántottát nem csinál nekem, ha szépen kérem.

– Hol van most? – kérdeztem, mivel Quinn még mindig nem tűnt fel, pedig már percek óta hazaértem. Ilyenkorra már ott szokott tartani, hogy elmeséli, mit evett reggelire, meg azt is, hogy mit evett előtte nap reggelire, hiába hallottuk azt már egyszer.

– Hajat szárít – forgatta meg a szemét Luca. – Egy óráig áztatta magát, mint egy kislány, most meg beállítja azt a festett fészket a fején. Szerintem ez már tutira egy nőt jelent, egy nagyon jó nőt.

– Végezhetne, mert nekem muszáj lenne lefürdenem – néztem a fürdő irányába a folyosó végén. – Ugyanis tutira tüdőgyulladást kapok, ha most nem fekszek bele a kádba.

– Haver – nyílt tágra Luca szeme. – Miért nem hívtál, hogy menjek érted?

– Azért, mert attól függetlenül, hogy te néha elfelejted, én emlékszek rá, hogy bevonták a jogosítványodat? – mosolyodtam el a hevességén, mire Luca csak fejbe vágta magát.

– Picsába – jelentette ki. – Igaz, tényleg elfelejtem. De jó, hogy szólsz, mert egy hete jogsi nélkül vezetek akkor, úgy néz ki.

– Állat – röhögtem fel ezen, majd a fürdő fele indultam, és nemes egyszerűséggel elkezdtem dörömbölni rajta. Pár másodperc múlva hallottam a hajszárítót leállni, és ki is nyílt a fürdőszoba ajtaja.

– Sam! Szia – köszöntött a szőke barátom fellelkesedve az érkezésemre. – Na mi volt a tálakkal?

– Kérlek ne hívd őket tálaknak, mert ez még abszurdabbá és kényelmetlenebbé teszi a helyzetet – sétáltam be mellette a fürdőbe, és a saját törülközőmért nyúlva, beletöröltem a már alapból nedves hajamat.

– Jó, jó, de én még nem tettem túl magamat a nevükön – közölte Quinn felém fordulva, miközben kihúzta a hajszárítót a konnektorból.

– Egyébként nem sok. Azt mondták, nem látnak sok esélyt arra, hogy bárki is kiválaszt – ismételtem el, amit az előbb Lucának is.

– Ohh – húzta el a száját Quinn. – Sajnálom haver.

– Nem kell – vágtam rá rögtön. – Inkább mesélj, hova készülsz.

– Én? – mutatott magára, játszva az eszét, mintha nem lett volna egyértelmű a kérdésem. – Ááá, sehova. Csak épp vacsorázni egy szociológiással, aki csak úgy néz ki, mint fiatal Cheryl Tweedy! – kiáltotta hangosan, mire Luca felmordult a nappaliból, hogy hallgasson már el. Én ezen csak felnevettem.

– Sok sikert haver, bár fogalmam sincs, hogy néz ki a fiatal Cheryl Tweedy – közöltem visszatartott mosollyal, miközben kibújtam a nadrágomból is, ami szintén ázott volt.

– Persze, hogy nincs, mert te sose Cheryl Tweedy-t nézted, hanem Ashley Cole-t mellette – tette csípőre a kezét, mire én tátott szájjal meredtem rá.

– 1-0 Quinn-nek – kiáltotta Luca a nappaliból röhögve, mire csak elmormogtam magamban egy „baszódjatok meg”-et.

– Ugyan, tudod, hogy nincs bajunk a szexualitásoddal – nézett rám Quinn mosolyogva. – Én csupán nem értem, hogyan lehet Ashley-t választani, ha ott áll mellette Cheryl Tweedy!

– Úgy, hogy nem nézem őket? – kérdeztem vissza furcsán elmosolyodva. – Mivel Ashley nem is jó pasi.

– Köszönöm! – nézett rám jelentőségteljesen gesztikulálva a kezével. – Hallottad ezt Luca?

– Hagyjál már, én heteró szemmel néztem azt a párt, és valljuk be, ha buzi lennék, én a feketékhez vonzódnék – jelentette ki Luca, mire Quentin csak fennakasztotta a szemét.

– Ez egyszerre volt lekezelő, homofób és rasszista! – szóltam neki vissza ösztönösen, de benne volt a gúny és a játékosság a hangomban, mivel természetesen tudtam, hogy a „buzi” szót csak poénból használjuk egymás között.

– Szörnyű ember vagyok! – kurjantotta, mire én csak elnevettem magamat, és sietős búcsúzkodásba kezdtem Quinn-nel, miszerint mindjárt megfagyok, mert az esőben sétáltam. Sok sikert kívántam Cherylhez, vagy kihez, majd bezártam a fürdő ajtaját kulcsra. Ezután már komótosan vettem le az utolsó ruhadarabot is magamról, és ameddig vártam, hogy a kád megteljen forró vízzel, a tükörhöz hajolva megborotválkoztam. Utána máris sokkal emberibbnek éreztem magamat, majd beleereszkedtem a kádba, és végül is… én is órákig áztattam magamat, mint egy kislány.

1. Az a szörnyű elfogultság

Csupán kettő nap telt el idegtépő várakozással, bár igyekeztem lekötni magam, és elfogadni, hogy hiába virítok egy fülig érő mosollyal a Bowl ikrek családkereső központjának weboldalán, nem valószínű, hogy rám fognak kattintani a patthelyzetbe szorult családanyák vagy apák. Amellett, hogy naponta többször kerestem fel a netes oldalt, és olvastam végig a magamról szóló leírást, hátha feltűnik valami, bármi, ami majd szimpatikussá tesz, próbáltam tényleg elfelejteni a dolgot. Arra jutottam, hogy inkább egy másfajta témában kezdek kutatni állás után, és ha esetleg – amire nem látok sok reményt – valaki egyszer felkeresne engem, egyszerűen nemet mondok. Mert terveim szerint találok egy jól fizető diákmunkát, és elköltözök… szép tervek. De egyértelmű, hogy egy ilyen nyugodt külvárosban, mint Cambridge, nem fognak milliókat szórni nekem egy munkahelyen sem, akármennyire is szorult helyzetben vagyok. De szép álomba ringattam magamat, és nagyon erősen próbáltam nem gondolni arra, hogy képtelen vagyok önállósodni, és mennyire szégyennek és kudarcnak érzem ezt, tekintve, hogy mikor kirúgtak otthonról, azzal az elhatározással kezdtem el élni az életem, hogy én bizonyítani fogok, és majd meglátják a szüleim is, hogy nem egy szemetet dobtak el maguktól, hanem az értékes és egyetlen fiukat, aki képes dolgokra, egyedül is. Egyelőre ez az álom nem teljesült be, és nem úgy tűnt, hogy mostanában fog, és csak az nyugtatott ilyenkor, hogy a családom semmit sem tud rólam, hiszen ők az USA-ban élnek. Ez mindig megbékít, hisz még van időm. Már azt is teljesítménynek véltem felfedezni, hogy a cambridge-i egyetemre járok, így végül is nem teljes csőd a szülőktől független életem.

Amikor már éppen beletörődtem, és még el is könyveltem magamban, hogy mekkora ostoba ötlet volt ez a családi munkaötlet, épp az étkezőasztalnál ültem, miközben én csak magam elé bámulva müzlit ettem, a barátaim pedig valami sorozatról vitatkoztak a két oldalamon. Felvillant a mellettem pihenő telefonom képernyője, mire én szinte ösztönösen néztem rá egyből. A szalaghirdetés azt jelezte, hogy e-mailem érkezett, mire gyorsan lenyeltem a számban rágcsált ételt, és feloldva a telefont egyből a mail-ek közé léptem.

– Mi az? – kérdezte Quinn megszakítva a beszélgetését Lucával, mikor meglátta, hogy a homlokráncolva meredek a telefonra. De én még a sorok között jártam, amit ezután hangosan is felolvastam a barátaimnak.

Tisztelt Samuel Thompson,

Örömmel értesítjük, hogy egy család Önt választotta a programunkból, és minél előbb szeretnék megismerni Önt, és egyeztetni az esetleges részletekről, ha elvállalja a munkát. Válaszát várjuk!

Bowl fivérek

A szöveg rövid és lényegre törő volt, sokkal inkább olyannak hatott, mintha egy üzleti munkát kaptam volna meg, nem egy családokkal kapcsolatos állást. De amint eszembe jutott, hogy mennyire formális és komoly volt minden a két nappal ezelőtti találkozón is, egyből értelmet nyert, hogy ilyen komor és mély hangvételű e-mailt küldtek. Quinn és Luca nagyon megörültek a hírnek, én viszont továbbra is aggódó tekintettel futottam végig újra és újra a rövid visszajelzésen. Össze voltam zavarodva. Pár nappal ezelőtt még azt mondták, hogy szinte semmi esélyem munkát szerezni náluk, és csak illemből kívántak nekem sok sikert a várakozásban, ez tisztán látszott rajtuk. Most pedig alig telt el 48 óra, és egy olyan e-mailt kapok tőlük, amiben gyorsan és tömören közlik, hogy egy család szeretne engem jobban megismerni. Ennek nem volt semmi értelme. És még megemészteni sem tudtam a dolgot, hiszen minél előbb várták a válaszom a dologra, amit pár órával később írtam meg, miszerint természetesen szeretnék találkozni a családdal.

Három nap múlva kellett bemennem az irodájukba, hogy egy kicsivel pontosabb leírást kapjak a családról, mielőtt személyesen is találkozok velük. Egy város széli családról volt szó, akik megfelelő ellátásban részesítenének, külön szobával. A leírásban a lakosztály szót használták, ami egyből felkeltette az érdeklődésemet, ugyanis úgy néz ki, egy tehetősebb családról volt szó, ami valljuk be, nekem nagyon jól jönne. A leírást Adeliade Baker küldte, így feltételeztem, ő az anyuka, ugyanis azt írta, hogy a férjével ők ketten nagyon elfoglalt emberek, és nincs idejük a háztartásra, sem a gyermekükre. Itt már felvontam a fél szemöldökömet, de csak sietősen tovább olvastam. Azt írta, hogy nem kell aggódnom, ugyanis nem egy kisgyerekről van szó, hanem egy kamasz fiúról, aki nem zavar sok vizet. Egyből fellélegeztem, ugyanis ez jó hír volt, az pedig még jobb, hogy a fizetésről csupán annyi volt írva, hogy alkudható. Bár kicsit furcsán néztem rá, hiszen még csak kezdőtőke sem volt megadva, így el is bizonytalanodtam, de egyből eszembe jutott, hogy azért választottam ezt a munkát, mert ez általában jó fizetést von maga után. Ennyit tudtam meg a családról, valamint a nevüket. Adeliade, az édesanya, a férje Edward, és a fiuk, Harry. Vezetékneveket nem írtak, ami először fel sem tűnt, csak akkor, amikor este az ágyamban ülve a sötétben olvastam el újra és újra a kapott leírást. Nagyon titokzatosnak tűnt, és többször is feltűnt a levélben, hogy mielőtt aláírnánk bármit is, mindenképp szükség lesz egy személyes találkozóra. Ez nem volt túl hívogató, mivel még csak egy fényképet sem láttam róluk, de nem tépelődtem rajta túl sokat. Nyilván, ha baltás gyilkosok lennének, nem egy családi weboldalon keresnének áldozatokat. Ahhoz még egy sorozatgyilkosnak is elborultan betegnek kellene lennie. Valamint nem egyedül fognak odaküldeni, hanem egy asszisztenssel a cégből, aki felméri a helyszínt, ameddig én a családdal beszélgetek.

A találkozást végül szeptember elsejére beszéltük meg, amit először nem is értettem, hisz aznap kezdődött a tanítás a gimnáziumokban, de Adeliade biztosított arról, hogy a fia is otthon lesz.

Aznap feldúltan ébredtem. Már álmomban is erről a találkozásról álmodtam, így szuper idegesen keltem, ráadásul még rengeteg elintéznivalóm volt az indulás előtt. Quinn hazautazott a családjához, így ő nem volt a lakásban, Luca pedig bevásárolni ment, így egyedül voltam otthon, és a nyolc órai ébredésem után egyből kapkodni kezdtem. Egy gyors hideg zuhanyt vettem, ugyanis még előző este olvastam valahol, hogy egészséges és felfrissít, így el is határoztam, hogy ezzel fogom kezdeni a holnapi napot. Ez egy nagyon rossz ötlet volt, ugyanis miután kikeltem a meleg ágyamból, és még csak nem is éreztem magam túl pazarul, beálltam a hideg vízfolyás alá, és csak még feszültebb lettem a fizikai negatív hatások által is. Miután dideregve szálltam ki a zuhany alól, gyorsan felöltöztem egy egyszerű fekete pólóba egy farmerrel, amivel magamat adtam, nem voltam se túl-, se alulöltözve egy ilyen megbeszélésre. A fürdő tükre előtt állva fújtam a hajamra a gusztustalan szagú hajlakkot, amitől már szinte levegőt sem kaptam, de legalább sikerült nagyon pöpecül beállítanom a hajamat, annak ellenére, hogy nem felfele kunkorítva szoktam hordani. De ez egy kivételes nap volt, és még kedvem is volt kicsit kilépni a komfortzónámból. Ezért elégedetten néztem a tükörbe, miután végigsimítottam a tiszta és puha arcomon is, amit közvetlenül tegnap este borotváltam le.

Ezek után nyugodtan ültem le reggelizni, valami joghurtot, amit a hűtőben találtam, miközben a telefonomon görgettem végig az unalmas közösségi médiákat, majd a híreket is. Nem is tudom, melyik untatott jobban. Még fél órám volt, ameddig meg nem érkezett értem egy sofőr, aki velem tartott a látogatásra, így szokásomtól eltérően bevetettem az ágyamat, és miután kicipeltem a szobámból mindenféle oda nem illő dolgot (tányérok, üres palackok…) kiszellőztettem az egész lakásban. Végül is hozzá kell szoknom a rendrakáshoz, hiába nem a kedvenc dolgom, mostantól eléggé valószínű, hogy ez lesz a főállású munkám. Majd már tehetetlenül ültem le a kanapéra várakozni, és pontosan öt perccel a megbeszélt időpont előtt, lesétáltam a lépcsőház elé, hogy ne teljen az idő azzal, hogy a sofőrnek rám kell várnia. Na meg tanultam a múltkori késős hibámból is.

És a fekete Mercédesz pontosan kilenc órakor parkolt le a háztömb előtt, amibe sietősen bepattantam, ugyanis az oldalán ott mosolyogtak a pöffeszkedő Bowl ikrek, így még csak fenn sem állt lehetőségnek, hogy az autó nem értem érkezett. Egy középkorú férfi ült a volánnál, aki egy köszönésen kívül egész úton meg se szólalt. Ez már indulás után két perccel is egyértelművé vált, így betettem a fülembe a fülhallgatómat, és mivel nem tudtam, hogy milyen messze megyünk (ugyanis a családom ezt az információt sem osztotta meg velem), az ablakon kifele nézve indítottam el egy lejátszási listát. A fekete pólómra még felkaptam egy bőrkabátot is, ugyanis mióta az állásinterjúm napján leszakadt az ég, nem tért vissza a jó idő. Ez várható volt, hiszen Angliában mindig rövid ideig tart a nyár, de azért még nem gondoltam, hogy annyira zord lesz az idő rögtön az ősz első napján, hogy egy kabátban is vacogni kezdek. Szerencsére az autóban kellemes hőmérséklet volt, de azért a dzsekit magamon hagytam egész út alatt.

Miután egészen lassú tempóban végigfurikáztunk a városon, lefordultunk egy főútra, ami a dús növényzetű erdőn haladt keresztül. Nagyokat pislogva nézelődtem a lombok között, és akaratlanul is elképzeltem, mennyire gyönyörű lesz ez a rész majd ősz közepén, amikor már a levelek besárgulva feladják életüket, és lehullva egy hatalmas narancsos-barnás tengert alkotnak. Nem véletlenül az ősz a kedvenc évszakom. Az ősz az elmúlás, amelyben nekem sokszor részem volt életem különböző szakaszain. De mellette mégis azt jelképezi, hogy lehet, hogy valami véget ér, utána valami jó fog következni. Persze csak miután túl vagyunk a zord télen is, de én azt is nagyon szeretem. Jó emlékeim vannak a télről. Mikor még gyerek voltam és Portlandben éltem, sokszor havazott és rengeteget játszottam a testvéreimmel odakint. Mialatt pedig nőttem, egyre jobban megszerettem, ha csak az ablakban ülve nézegethettem kifele a hidegbe, miközben odabent kellemesen meleg volt. A karácsonyt is szerettem, ugyanis sokáig a szeretet és az elfogadás ünnepét jelképezte nekem. De lassan átcsaptak a karácsonyok is egyedül töltött napokba, hiszen mikor az ünnepek alatt mindenki hazautazott a családjához, én pár sorstársammal ott maradtam a kihűlt kollégium falai között, ami olyan rideg és borzasztó élménnyé varázsolta a karácsonyt, hogy soha többé nem tudom majd úgy ünnepelni, hogy a szépet lássam benne. Amint viszont vége a télnek, elkezdődik az újrakezdés időszaka, a tavasz, ami gyönyörű a maga módján, de sosem rajongtam érte. A nyarat pedig egyenesen nem szeretem, hiszen számomra túl felszabadult és kiszámíthatatlan. Maradok a kíméletlen és sivár évszakoknál, azaz az ősznél és a télnél.

Már húsz perce ültem az autó hátsó ülésén, mikor kétségek kezdtek alakulni bennem, miszerint valóban elrabolnak, ugyanis erről nem volt szó, hogy az út idáig ilyen hosszúra nyúlik. Már a zenét is lekapcsoltam, felkészülve, hogy bármikor megérkezhetünk, de nem így lett. Csak további tíz perc elteltével lassítottunk le, amire felriadva összeráncoltam a homlokomat, hiszen még mindig burjánzó növényekkel voltunk körülvéve mindkettő oldalon. Egyből az ugrott az élénk fantáziámba, hogy biztos valami erdőszéli eldugott kastélyba szállítanak, és mennyire mesebeli és titokzatos lenne, amikor a középső ülésre csúsztam, és megláttam, hogy egy erdőszéli, eldugott kastély előtt vagyunk. Egy hosszú úton gördültünk végig, ami mellett növekedett a zöldellő fű, csak a kocsi két kereke mentén volt kiválva földút. Ahogy elnéztem a sofőr elszörnyedt arcát, ő sem számított erre, főleg, hogy neki a feladata az lesz, hogy szemügyre vegye a szállás körülményeit. Nem lennék a helyében. Bár még kezdeti sokkban voltam, mikor végül a kocsi megállt egy hatalmas fekete fémkapu előtt, amely zárva volt. A bejárati hatalmas rácsra borostyán szövődött, és bimbózó rügyek ölelték körbe minden oldalról, mellette pedig egy óriási, krémszínű tégla válaszfal állt, kerítés gyanánt. Azon is végig fonódott egy jellegzetes zöld növény, aminek a varázsába teljesen belevesztem, ahogyan illeszkedik az egészre. A természet mindig megbotránkoztat.

A sofőr tehetetlenül ült a vezető ülésen, és a telefonján kezdett valamit pötyögni. Valószínűnek tartom, hogy ő sem tudta, mit kellene csinálnia, biztosan csak olyan utasítással lett elküldve, hogy tegye csak a szokásosat. Morgott valamit az orra alatt, hogy biztos rossz címet kapott, amiben én is láttam lehetőséget, de nem igazán gondolkodtam ilyeneken, csak átnéztem a kapu felett, hogy rálássak az épületre. Sose láttam még ekkora palotát, csak képeken, de élőben még soha. Nem tudtam érzéseket megfogalmazni vele kapcsolatban, hirtelen még az a rossz tulajdonságom is elszállt, hogy ítélkezzek, vagy hogy egyből véleményt alkossak csupán a külsejéről. Csak öntudatlan állapotban bámultam a magasló palotát, tényleg nem túlzok a palota kifejezéssel, mert biztos voltam benne, hogy az volt. Nem láttam belőle túl sokat a hátsó ülésről nyújtózkodva, így gyorsan engedélyt kértem a sofőrtől, hogy kiszállhatok-e, mire ő csak vállat vont. Ezt egy igennek vettem, így felmarkoltam a telefonom, amit magam mellé ejtettem, és kilöktem a kocsi ajtaját. Mint egy gyerek, aki először látja meg a karácsonyfát, és alatta az ajándékokat, úgy forgattam a fejemet, először felmérve a környezetet. Tényleg az erdő szélén voltunk, de el tudtam képzelni, hogy a közepén, mivel nem láttam, a hatalmas terület mögött is fák nyújtóznak-e. Halkan ropogott a lábam alatt a még nyári dús fű, ahogyan lépésről lépésre közelebb értem a kapuhoz. Akaratlanul is a fémre csúszott a kezem, ami hideg és nedves volt, de én csak tátott szájjal néztem át rajta. Egy minimum nyolc hektárnyi tér tárult elém, alig 100 méterre a fémkaputól pedig egy kastély. Konkrétan egy kastély, de még sose láttam ehhez hasonlót.

Nem szerettem a történelmet a gimiben, sose érdekeltek különösebben a stílusirányzatok jellegzetességei, egy vár vagy palota felépítése, de még csak a nagyobb háborúknál se keltette fel az érdeklődésemet, ha arról volt szó, hogy leomlott egy kastély, vagy várrom. De most, itt állt előttem egy olyan építmény, amit, ha egy filmben látok, biztosan középkorinak és gótikus irányzatúnak tippelek (azért, mert egyedül a gótikus szó maradt meg az emlékezetemben, pedig biztosan több 100 stílus létezik még, de nekem közöm sincsen hozzájuk). Hiába űztem ki egyből a fejemből a gótika szót, ugyanis abban is halál biztos voltam, hogy ez minden, csak nem gótikus, még mindig nem tudtam feldolgozni, hogy ilyen még létezik a mai világban, és egyből elindultak az összeesküvés elméleteim, hogy mégis ki élhet itt. Az is előfordulhat, hogy senki, és tényleg valamit nagyon elrontottak a címekkel, ugyanis az kizárt, hogy itt egy mostani kultúrát követő ember éljen. „Inkább emberek” – gondoltam magamban, miközben a fejemet emelve tudatosult bennem, hogy az épületnek kettő további emelete is van a földszinten kívül.

Szimmetrikus volt, ezt egyből levontam következtetésként. A pompa volt a legszebb és legelőkelőbb szó, amit a falaira használhattam, és fogalmam sincs milyen groteszk felindulásból, de elővettem a telefonomat, és rákerestem az építészeti stílusirányzatokra. Pár perc művelődés kellett csak és egyből felismertem, hogy ez egy reneszánsz építmény (mellesleg köze sincs a gótikus kinézethez, de azért szép próbálkozás volt), ami egyébként nagyon aprólékosan is volt tervezve. Gyönyörű parányi minták voltak alkotva az összes oszlopra, amik annyira nem is lehettek kicsik, ha innen is láttam a tipikus reneszánsz alapmintákat. Középen kétoldalról futott fel egy gránitlépcső, ami tisztára volt csiszolva, és egyezett a ház meleg színeivel, amiben dominált a bézs, világos arany és fehér.

A kert csakúgy arányosan volt elrendezve, akár a ház így külső szemmel, a tuják formára voltak vágva, és katonás sorrendben, szabályosan voltak virágok ültetve, mindenfele amerre csak néztem. Itt bizonyosodtam meg arról, hogy ez a hely jelenleg is lakott, ugyanis a kert nagyon ápolt volt, mintha minden nap meg lennének szabva a levelek, le lenne nyírva a pázsit. És valaki nagyon pontos munkát végezhet itt, de biztos, hogy az a valaki nem egyedül van, hiszen ez egy végeláthatatlan terület.

– Mr. Thompson! – szólított meg a hátam mögül az úr, akivel érkeztem, mire megperdültem a tengelyem körül. A férfi is becsapta maga mögött az ajtót, és megigazítva a felsője gallérját lezárta a kocsit. – Jó címet kaptunk.

– Micsoda? – nevettem fel hitetlenül. – De ez lehetetlen, ez egy kastély – rebegtem szinte magamnak, miközben elszakítottam a tekintetem a férfiról és visszavezettem a termetes épületre.

– Maga David Bowl ellenőrizte nekem pár perccel ezelőtt, és azt mondta, biztosan ez az a hely – ismételte el kimért hangnemben, mire továbbra is csak a fejemet ráztam.

– Akkor valaki csak szórakozik velünk – súgtam magam elé, miközben nagyokat pislogtam.

– A rendszerünk 100 százalékosan hiteles és biztonságos – kezdte a már ismert rizsát a pasas, nekem pedig hatalmas önuralom kellett, hogy ne dörrenjek rá, miszerint minden gépezetben van hiba. – Így az a javaslatom, hogy menjünk be.

– És azt hogyan gondolta? – kérdeztem már szemtelen stílusban ránézve, mivel tényleg egyre nagyobb képtelenségek elé állított. Mégis mit gondol ez a tudatlan fasz, majd megmászom ezeket a nyársakra emlékeztető rudakat?

– Én az oldalt található kolompra gondoltam – szólt vissza reflexből, mire jobb oldalra kaptam a fejemet, ahol tényleg egy hatalmas kapucsengő volt található. Hoppá. Eddig ezt észre sem vettem. Én továbbra is csak a kapura voltam felkenődve, miközben a kísérőm a csengőt tanulmányozta, majd egy határozott mozdulattal nyomta le. Ezután vártunk. Már két perc is eltelhetett, mire egy hatalmasat sóhajtottam, és már nagyon ott tartottam, hogy ez egy hülye átbaszás, és mi meg konkrétan bedőltünk az egésznek, úgyhogy induljunk haza. De a kapu nyikorogni kezdett, és pár pillanat elteltével lassú tempóban nyílódott, mire feltápászkodtam a földről, és elámulva figyeltem, ugyanúgy, ahogy a sofőröm is. Nem tudta véka alá rejteni, hogy ő is most lát ilyet először és számára is léteznek meglepetések.

Mikor a kapu megállt, immár teljesen tárva előttünk, ösztönszerűen néztünk össze, mintha csak tekintettel akarnánk megbeszélni, ha most meggyilkolnak itt minket, öröm volt ez a fél órás közös kocsiút. Drasztikusan nyeltem egy hatalmasat, mielőtt kezdeményeztem, és én indultam el előbb befele, majd a fickó szorosan a nyomomban maradva követett. Zavartan kapkodtam a fejemet minden irányba, hátha menetelés közben felmérhetem az egész környéket, de pár bizarr növényen kívül nem láttam semmit. Talán mert a torkomban dobogott a szívem, vagy talán mert túlságosan magas volt a pulzusom, de semmit sem fogtam fel a külvilágból és továbbra is abba a hitbe ringattam magam, hogy ez egy vicc, ez nem a valóság, csak egy nagyon rossz illúzióromboló tréfa. Ezt egészen addig így gondoltam, ameddig szembe nem találtam magamat egy hús-vér emberrel, egy nővel, aki nem egy ókori feleségáldozatnak, vagy egy megkoloncolt rabszolgának volt öltözve, hanem teljesen hétköznapi ruhákat viselve sietett le a kétoldalt szimmetrikus lépcső egyikén. A társammal erre automatikusan mindketten lefagytunk, és ottani álltunkban, alig tíz méterre a lépcső peremétől földbe gyökerezett a lábunk, és udvariatlan módon vártuk, ameddig a hölgy siet ide hozzánk.

– Isten hozta Önöket! – köszöntött minket, amikor leért az embertelenül hosszú kanyargó lépcsőn, majd mialatt kifújta magát, lassan közeledett felénk. – Már vártam a találkozást!

– Kezét csókolom! – viszonozta az üdvözlést mögöttem a sofőr, tiszteletteljesen, mivel minél közelebbről láttam a nőszemélyt, annál szembetűnőbb volt, hogy már egészen idős ahhoz képest, mennyire fitt. Itt lett volna az ideje annak, hogy én is mutassak valami illemet, és esetleg csak egy „hello”-t is kinyögjek, de ez nem történt meg. Csak álltam, mintha lenyeltem volna a nyelvemet.

– Adeliade Baker. Adel Baker – nyújtotta felém a kezét az asszony, amint már csak egy lépésnyi távolságra volt tőlem. Nem tudtam volna megtippelni, mennyi idős lehet, ugyanis a mozgása nagyon fiatalos volt, az arcán a ráncok viszont arról árulkodtak, hogy már a nyugdíjas éveit járhatja. Ezt egyből kizártam, hiszen eszembe jutott, hogy elfoglaltnak vallotta magát. Azt is írta, hogy kamasz fia van, amit elképzelhetetlennek tartottam, hiszen ahhoz túl idősnek nézett ki, hogy egy gimis fiúval számoljak. A ráncok mellett gyönyörű kék szeme volt, ami őszinte szimpátiával mosolygott rám, a kerek arcát pedig a gondosan beállított fekete haja ölelte körbe, miközben továbbra is felém nyújtott kézzel állt, reakcióra várva. – Tudom, kicsit sokkoló lehet ez a szituáció, hiszen semmi részletet nem írtam a levelemben, de erre rengeteg okom van, amit szeretnék megosztani Önnel, Samuel.

– Elnézést – nyögtem ki végül, felocsúdva a döbbenetből, majd miután képzeletben pofán vertem magam, hogy mennyire modortalan vagyok megszorítottam Mrs. Baker kezét. – Samuel Thompson. Ezt bizonyára tudja, de maradjunk a Sam-nél. És még egyszer is elnézést kérek a viselkedésemért, Mrs. Baker, csak nem ilyesmire számítottam – magyarázkodtam egyből, mire ő csak lehunyt szemmel megrázta a fejét, miközben elengedte a tenyeremet.

– Sam, kérlek, tegeződjünk – nézett rám barátságosan, mire én csak bólintottam.

– Adel – biztosítottam arról, hogy megértettem, mire ő csak fülig érő szájjal biccentett erre, majd a mögöttem álló férfival is gyorsan kezet ráztak. Pár mondatot beszélt vele, amiben annyi hangzott el, hogy majd egy bizonyos Fritzgerald nevezetű úr segít neki eligazodni a házban, és segíteni a feladatot, ameddig ő velem lesz. Erre összezavarodva rántottam össze a homlokom, de egy pillanatnyi időm se maradt, hogy feldolgozzak bármit az elmúlt percekből, mert Adel mellém pattant, és egyből bőszen kezdett magyarázni.

– Annyi dolgot kell neked elmondanom, Sam, elkezdeni sem tudom. Mindenekelőtt, muszáj lesz aláírnunk néhány papírt – hadarta, mire én még mielőtt a lépcső fokára léphettem volna meghátráltam.

– Papír? – kérdeztem hisztérikusan, majd egyből a sofőrömre akartam nézni, de ő felszívódott. Egyedül maradtam és fogalmam sem volt, mit szabad és mit nem.

– Csak hogy megőrizzünk mindent jogilag is – bólintott Adel határozottan, mire látta, hogy kicsit kétségbe estem. – Nézd, Sam, ami azt illeti, nem teljesen voltam veled őszinte a levelemben.

– Tessék? – kérdeztem vissza kicsit erősebben, mint terveztem, ugyanis egyre elrettentőbb dolgokat mondott. – Mi az, hogy nem volt őszinte?

– Nem mondhatok semmit, ameddig nem írtál alá, egy titoktartó nyilatkozatot – húzta el a száját, mire én csak égig futó szemöldökkel meredtem rá. Mi az isten?

– Titoktartó nyilatkozat? – kérdeztem vissza sokadszorra is, de nem hibáztattam magam, hiszen semmit sem értettem. Ilyesmiről nem volt szó. Én nem írok alá papírokat csak úgy, én azt először átnézetem egy ahhoz értő emberrel. Itt valami hatalmas tévedés történt, és el nem tudtam képzelni, hogy én hogyan kerültem bele.

– A fiamról van szó, Harryről – kezdte Adel gondterhelten, mire én félretettem az erkölcseimet és minden tiszteletet egy idősebb hölgy felé, és közbevágtam, mielőtt befejezhette volna a mondatát.

– Nem vagyok beteggondozó! – kiáltottam kicsit bunkóbban, mint azt szabadott volna, és egyből megnyugodtam, hogy visszatért az előítéletes énem, ugyanis még csak nem is tudtam, mi a gond a fiával, én máris arra gondoltam, hogy egy ágybeteg, aki alatt pelenkát kell cserélgetnem. Amint kimondtam, egyből szörnyen éreztem magam, hiszen ez rettenetesen tapló megnyilvánulás volt tőlem, így el is mormogtam egy „elnézést”-t. Adel csak legyintett, bár láttam, hogy elakadt benne a szó egy pillanatra.

– Harry nem beteg – erősítette meg. – Csupán ez az egész egy nagyon komplikált eset, de semmit nem tudok mondani, ameddig nem írod alá a papírokat.

– Nem írok alá semmit, amiről nem tudom, hogy micsoda – jelentettem ki kíméletlenül magabiztosan, mire az asszony egyből a mellkasához kapott.

– Sam, én egy tisztalelkű embernek vallom magamat, és esküszöm neked, elmondanám, ha lenne rá lehetőségem. De ahogy neked is, nekem is vannak feltételeim, és az pedig az, hogy ameddig nem írsz alá egy titoktartási nyilatkozatot nem mondhatok semmit – közölte ellentmondást nem tűrő hangon, mire nyugodtan konstatáltam, hogy méltó vitapárba leltem benne.

– Ez… – kezdtem, miközben kicsit elcsuklott a hangom. – Sajnálom. Akkor nem én vagyok az emberük. Elnézést – dadogtam, majd hátrálni kezdtem, mintha csak menekülni készülnék. Ez valóban így volt. Nem érdekelt, hogy tapintatlan, nem érdekelt, hogy ilyet nem illik csinálni, hiába kezdett hozzám beszélni az imént megismert Adel, én egyszerűen hátat fordítottam, és egészen az autóig meg sem álltam. Pár perccel később megérkezett a férfi, akivel érkeztem, és egy szó vagy kérdés nélkül nyitotta ki az autót, amibe rekord gyorsasággal ugrottam be, ő pedig ezt látva tényleg békén hagyott egész úton. Hazafele is próbáltam elmélkedni a levelek elmúlásán, az ősz megérkezésén, akármin, ami nem ezt a horrorisztikus idillt tárja elém, nem tudtam másra gondolni, csakis arra, hogy nem hagy nyugodni a kíváncsiság, miket hallottam volna, ha esetleg aláírom azt a nyamvadt papírt.

2. William

Szeptember első napjának az estéjén nyugtalanul aludtam el.

Még csak a délelőtt fele telt el, mikor hazaértem, és egy rekordgyorsaságú elköszönés után ki is menekültem az autóból, hogy meg se álljak Luca és Quinn lakásáig. Még a történtek hatása alatt voltam, ami elmondva nem tűnik egy nagy dolognak (ezért nem is értette Quinn és Luca, amikor hisztérikus állapotban meséltem el nekik, hogy mi történt), de ott eléggé riasztó volt. Nem volt semmi különös, amit kiemeltem volna, hogy ijesztő volt, nem lógtak hullák a kastély árkádjairól, csupán mindenre fel voltam készülve, csak erre nem. Erre egészen biztosan nem.

Estefele – miután a barátaim már kellőképpen megvigasztaltak – kezdett bűntudat költözni az eszembe, amiért még csak végig sem hallgattam, amit Adel mondani akart. Egy parasztnak éreztem magamat, aki ráadásul nem csak elfogadhatatlanul viselkedett az elejétől fogva, még csak nem is hagyta, hogy valamiféle magyarázatot kapjon. De végül sikerült lenyugtatnom magam, mikor a kádban üldögéltem, és elkalandoztak a gondolataim, azzal, hogy Adel is akaratos volt, nem akart mondani addig semmit, ameddig én nem írok alá számomra ismeretlen jogi papírokat. Pedig én aztán bárminek elmondható vagyok, de nem vagyok együgyű. És pontosan tudom, hogy mennyire rossz végkifejlete is lehet, ha úgy írok alá hivatalos papírokat, hogy nem rágtam át pontról pontra, esetleg nem olvastattam át egy erre szakosodott emberrel. Így sikerült kihoznom a történetből azt, mielőtt elaludtam, hogy meglehet, hogy én bunkón viselkedtem, de Adel pedig zsarolásba akart belevinni és én rettenetesen irtózom attól az emberi tulajdonságtól, ha meg akarnak vezetni.

Ennek ellenére mégsem tudtam elaludni sokáig. Órákig forgolódtam a halvány fényben, ami a redőny alatt szökött be a szobámba, és hiába hallottam, hogy a nappaliban szól a tv, azaz vagy Quinn vagy Luca is ébren volt, nem akartam kimenni egyikőjükhöz se a kételyeimmel, hiszen egész nap a siránkozásomat hallgatták. De nem tudtam túltenni magamat az elméleteken, hogy mégis mi lehet annyira nagy titok, hogy egy titoktartási nyilatkozat nélkül nem tudhat róla senki. Pedig a titoktartási nyilatkozat komoly dolog, és nem egyszerű következményekkel jár, ha megszegem, így természetes volt, hogy nem mentem bele. De tépelődök, rengeteget. Mi lehet azzal a kamasz fiúval, mit csinálhat egy kiskorú gyerek, hogy ekkora titok lebegi körül? Megölt volna valakit? (Na jó, kezd üldözési mániám lenni egy erdei gyilkossággal kapcsolatban.) Valószínűleg nem, mert ha így lett volna, akkor az anyja sem írathatna velem alá nyilatkozatot, hiszen azzal ő is bűncselekményt követne el. Bűnrészessé tenne. Bár ezek csak halvány, nem pontos információkként lebegtek a fejemben, hiszen nem jogásznak készülök, közel sem vagyok tisztában, mi számít teljes körű bűncselekménynek a mai világban, és mi az, ami felett szemet hunynak a bíróságon. Te jó ég, egy tinédzser fiúról van szó, Sam koncentrálj!

Nem sikerült egyetlen jó érvvel sem előállnom, hogy mégis miért kell valamit ennyire elfedni a külvilágtól, de mivel nem hagyott nyugodni a gondolat, annyit sikerült leszűrnöm, hogy biztosan nem véletlenül élnek egy ilyen eldugott helyen. Másnap, mikor kialvatlanul ébredtem, bele is ástam magamat a dologba. Beírtam Adel teljes nevét az internetre, ugyanis egyedül róla tudtam egy lépcsőfoknyival többet, mint a férjéről és a fiáról. De nem tudtam meg sokkal többet. Kidobott hírességeket, akiknek a neve Adeliade, de Baker nem volt köztük. Pedig elszántan álltam neki a kutatásnak, a címre is rákerestem, ahol tegnap jártam, de arról sem találtam semmit. Nem is volt nyilvántartásban, amit viszont lehetetlennek tartottam, hogy egy ekkora kastélyról ne legyen semmi információ a neten, még akkor sem, ha hétköznapi, gazdag emberek lakják. Így a kutatásom azzal a végszóval zárult, hogy valami nem okés ezzel a családdal, de az, hogy mi lehet velük, arra ötletem sem volt.

Két nap telt el nyugodtan, miközben beszéltem a Bowl ikrekkel, hogy vegyenek le engem a honlapról. Udvariasan megfogalmazva elmondtam nekik, hogy én ebből nem kérek, nem is tudom, hogy gondoltam, hogy képes lennék idegenekkel lakni együtt. Ezt természetesen tiszteletben tartották, és egyből levettek az oldalról, én pedig megkönnyebbültem, hogy ennek a hülyeségnek is vége, ami vélhetően az idei évem eddigi legnagyobb baklövése volt.

Nem erőltettem meg magamat túlságosan, inkább csak tespedtem a kanapén, ahogyan Luca és Quinn napi szinten teszik, most pedig engem is lerántottak ennek a mérgezően függő szokásnak a szintjére.

Szeptember harmadikán is a tv előtt punnyadtunk mind a hárman, odakint már sötétedett, mi pedig felszabadultan nevettünk valami műsoron, aminek semmi értelme nem volt. Ekkor érkezett meg az e-mail.

Kedves Sam,

Azt hiszem elnézést kell kérnem tőled, amiért nagyon elhamarkodott és megfontolatlan voltam. Már lefolytattam magammal egy vitát, miszerint szörnyen viselkedtem és elüldöztelek téged, mikor tisztában vagyok a ténnyel, hogy mennyire szükségünk van most egy olyanra, mint te.

Szeretnék kérni egy második esélyt. Most cégi formalitás és jogi papírok nélkül. Hatalmas szívességet tennél nekem, nekünk azzal, ha a napokban beülnél velem egy csendes kávézóba, ahol elmagyarázhatnám a dolgokat, amiket a múltkor nem voltam hajlandó. Egy dolgot kérnék tőled. Bizalmat. Ezt a levelet úgy írom neked, hogy bízok benned és remélem nem fogod ezt semmibe venni.

Köszönettel, Adeliade Blossom Baker

Többször futottam végig a levelet, ugyanis először is észrevettem, hogy Adel ezt a saját postafiókjáról küldte, utána pedig egyből azt, hogy a teljes nevét írta le. Adeliade Blossom Baker. Gondolkodás nélkül írtam be a keresőbe, ahol azt hiszem rábukkantam valamire.

– Mindjárt jövök – dadogtam a barátaimnak, miközben el sem szakítva a szememet a telefonom képernyőjéről toltam fel magamat.

– Mi történt? – nézett rám Luca, majd utána Quinn is, amint észrevették, hogy valami érdekfeszítőt találtam, ami hirtelen elvette a jókedvemet, és a helyére komorság került.

– E-mail – legyintettem, miközben vadul pörgettem végig az internetet.

– Csak nem a titokzatos palotában élő család írt neked, miszerint rituálisan fel akarnak áldozni az őseiknek? – humorizált Quinn, mire kedvem lett volna rádörrenni, hogy ne ironizáljon már az egész történettel, de helyette csak nyugodtan vállat vontam, mielőtt behúztam volna magam után a szobám ajtaját. Valamiért úgy éreztem, hallgatnom kell Adelre. Talán csak azért, mert a kíváncsiságom győzött és már tudni akartam, hogy mi ez a dolog a családja körül, főleg, hogy már egy morzsát is elejtett nekem a szénakazalban. De én egy megbízható személy vagyok, mégiscsak tartoztam annyi tisztelettel, hogy teljesítem a kérését, még akkor is, ha nem írok neki vissza. Mégpedig azt, hogy nem beszélek a levélről senkinek.

– Csak a cégtől – hazudtam szemrebbenés nélkül, majd folytattam, hogy hihetőbbnek hasson. – Lehet találnak nekem más családot.

– De hát nem azt mondtad, hogy… – kezdte Luca, de a mondat másik végét már nem hallottam, ugyanis becsuktam a szobám ajtaját, és az ágyamra huppantam.

Másnap találkoztam Adellel, a barátaim tudta nélkül, egy kávézóban, ami az utca a végén volt. Adelt még mindig a fiatalság és az idős lét egyszerre jelen lévő szimbólumának tartom, ugyanis a gesztikulálása, a mozdulatai, mintha csak egy velem egykorú hölggyel ültem volna be egy italra, a vonásai mégis elárulják, hogy már bőven a hatvanas éveiben jár (mint kiderült, 63 éves).

– Mit hozhatok? – mosolygott ránk egy fiatal pincérnő, aki egy kis kötényt viselt maga előtt, amibe néha-néha beletörölte a kezét. Adellel két perccel ezelőtt találkoztam másodszorra, de most a kisugárzása is másabb volt, olyan… felszabadultabb. Lelkesen köszöntött, és a kezemet markolgatva köszönte meg, hogy eljöttem, miközben egy lágy szellő szinte lerepítette a sálat a nyaka körül, amit végül elkaptam, így azért is hálálkodni kezdett. Így hát két csonka perce ismerem, a barista kérdésénél azonban mégis összenéztünk.

– Én egy vaníliás lattét – mondta végül előbb ő, mire a lány bólintva felírta a rendelését, majd rám nézett.

– Egy presszó kávét – vontam vállat, mivel nem szoktam annyi kávét inni, így nem nagyon tudtam, mennyi választási lehetőségem lenne és nem akartam húzni az időt. Tökéletesen elvagyok én a feketével is. A pincérnő szélesen mosolyogva közölte, hogy azonnal hozza, azzal magunkra hagyott a két ülőhelyes bokszban, aminek az egyik oldala az utcára nézett. Adel zavartan levette a sálat, majd a dzsekit is, amit sejtem, csak sietve kapott fel, ugyanis nem tűnt túl hőszigetelőnek. Megvártam, ameddig levetkőzik, ugyanis én csak egy pulóverben érkeztem, amit nem szándékoztam levenni. Mire Adel végigsimított a ruháján, már meg is érkezett a rendelésünk, a hely pedig egyből elbűvölt a gyorsaságával. Én sosem voltam ennyire rugalmas és gyakorlatias pincér.

– Nos – kezdte Adel, miután kortyolt egyet a kávéjából. – Sok mindent kell mondanom.

– Azt mindjárt gondoltam – vágtam rá elhúzva a számat.

– De először egy bocsánatkéréssel tartozok – folytatta, mire nagyokat pislogva meredtem rá. – Amiért először olyan közvetlenül viselkedtem, mikor számodra egyértelműen nem volt természetes a szituáció.

– Ez így van – bólintottam. – Nincs semmi gond. Én is elnézést akartam már kérni, amiért tiszteletlenül viselkedtem.

– Nem szükséges – legyintett Adel. – Teljesen érthető volt, mint mondtam, én kezeltem túl normálisan a helyzetet.

– Akkor ezt megbeszéltük – mosolyodtam el, mire ő is bólintott. – Khm – köszörültem meg a torkomat zavartan. – A fiáról akart beszélni.

– Hát persze – kapott a fejéhez, mintha elfelejtette volna, hogy miért is vagyunk most itt. – Nagyrészt Harryvel kapcsolatban nem voltam veled őszinte – sütötte le a szemét, én pedig ízlelgetni kezdtem a nevét, ugyanis eddig fel sem tűnt, hogy milyen egzotikusan gyönyörű név az, hogy Harry.

– Igen? – vontam fel a fél szemöldökömet.

– De kezdem az elejéről – legyintett újra, mintha csak magában próbálná tisztázni, hogy mégis mit kellene mondania. – De meg kell ígérned nekem, csak hogy a bizalom kettőnk között kölcsönös maradjon, hogy soha nem beszélsz erről senkinek, még akkor sem, ha esetleg útjaink itt elválnak. A férjem nagyon mérges lenne, ha megtudná – nézett a szemembe, mire valamiért bólintottam. Még mindig fennállt az esélye, hogy egy gyilkosságba ránt bele (nem, Sam, nem egy krimi közepén vagy!), de valamiért, így ismeretlenül is rábólintottam. Mérhetetlen tiszteletet éreztem felé, amiért ilyen könnyen bízik meg bennem, és mondd el nekem valamit, ami úgy néz ki, óriási dolog. Már az is bebizonyosodott számomra, hogy a férje akar elrejtőzni, nem ő választotta ezt az utat. Ennek fényében újabb és újabb ötletek ugrottak be, amiktől majd felrobbant az agyam. Családon belüli bántalmazás? Fogvatartás? Elhessegettem a gondolatokat a fejemből, és próbáltam visszatérni a jelenbe.

– Ígérem – bólintottam, mivel valóban tartoztam ennyivel, hogy nem szegem meg a szavam. Ezek után meg már tényleg mindenre fel voltam készülve, ez a nő azonban újra rácáfolt az összes lehetséges elméletemre.

– Tudod Sam – kezdte, miközben zavarában kavargatni kezdte a lattét, aminek következtében a gyönyörű levélminta eltűnt a hab között, pedig pontosan tisztában vagyok vele, mennyire is bonyolult azt megcsinálni. – Sok oka volt, hogy téged választottunk. A férjemmel kifejezetten egy korodbeli fiút kerestünk, és már első ránézésre is szimpatikusnak találtunk. Hatalmas öröm volt téged megtalálni, amikor már hetek óta nézegettük az oldalt, majd egy nap megjelent a te adatlapod, és egyből feltűnt, hogy most lettél feltöltve az oldalra – mosolyodott el, mire nekem is akaratlanul felfele görbült a szám. – De az még nagyobb öröm volt, amikor megláttuk, hogy Amerikában éltél – folytatta, mire lefagyott a mosoly az arcomról, és érdeklődve vártam, mit akar ebből kihozni. – Ugyanis így nagyobb esélyt láttunk rá, hogy nem vagy tisztában a brit királyi család tagjaival – mondta ki, mire az összes ötlet a fejemben darabokra tört szét, és összerakódott egyetlen elmélet, ami kezdett értelmet nyerni, a tegnap esti kutatásomat is beleszámítva.

– Ez igaz – nyeltem egy hatalmasat. – Sosem kedveltem a történelmet – hebegtem furán, pedig egyáltalán nem erről volt szó.

– Ezt sikernek könyvelem el – somolygott Adel, majd a füle mögé tűrte egy fekete hajtincsét. – Ha kicsit is nézelődtél a neten, azt hiszem összeáll a kép magától is.

Csak bólintottam egyet, de a teljes történetet még nem ismertem, így továbbra is figyelmesen bámultam.

– A teljes nevem, Adeliade Blossom Windsor – mondta ki halkan, mire levert a víz. – A Baker a leánykori nevem. A férjem neve Edward Windsor, aki…

– A jelenlegi brit király testvére – fejeztem be helyette a mondatot megsemmisülten. Amikor szóba hozta a királyi családot, már elkezdtem rettegni, hogy végül ez lesz a beszélgetés végkimenetele. Az, hogy Anglia uralkodójának a sógornőjével beszélgetek jelenleg. De minden összeállt. A jómódú kastély, a titkolózások, és a tegnapi keresési előzmények. Ahol rátaláltam egy Adeliade Blossom Windsor nevű hölgyre, akiről igaz, csak fiatalkori képet találtam, kísértetiesen hasonlított a velem szembe ülő asszony évekkel ezelőtti énjére. Legalábbis, ahogyan én elképzelném Adelt harminc éves korában. Kedvem lett volna előcsapni a telefonomat, és elolvasni azt a rengeteg botrányos cikket, amit Adeliade Blossom Windsor neve alatt találtam, ugyanis tegnap este ezekre nem kattintottam rá. De még csak a szalagcímre sem emlékszem! És most nem tehettem ezt meg, mert itt ült velem szemben a brit örökösödéi ág egyik legfontosabb tagja. Ez megizzasztott.