Mészöly Ágnes

HAJÓNAPLÓ

Copyright © Mészöly Ágnes, 2025

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

LOVÁSZ ANDREA

ISBN 978 615 104 015 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1. Behajózás

Augusztus 11., vasárnap, az utazás első napja

Napkelte: 5:10, napnyugta: 20:56

Időjárás: napos, enyhén felhős

Aktuális útszakasz: 535 tengeri mérföld (861 km) Skócia, Aberdeen irányába

Két alak igyekezett a hamburgi Neanderstrassén a főút felé.

A bőröndjeiket nem ódon belvárosi utcákra tervezték: a kerekek egyszerre indultak a szélrózsa minden irányába. És a macskakő csak a kisebb probléma volt.

Dél sem múlt még, de a vörös téglás házfalak és a fekete bazaltkockák már ontották magukból a forróságot.

A két utazó néhány perce, amikor kijelentkezett a kilenc egész hármas értékelésű butikhotelből, még kedélyesen flörtölt a recepciósfiúval, aki a gyerekük lehetett volna, de akit a minimum huszonöt év korkülönbség sem akadályozott abban, hogy legalább két bókot csempésszen minden mondatába. Ám amikor kiléptek a légkondicionált lobbiból, letaglózta őket a hőség és a zaj.

A csendes, napsütötte utcát azalatt túrhatták fel, míg ők kényelmesen megreggeliztek, és kihasználva a szálloda nyújtotta lehetőségeket, elintéztek néhány folyamatban lévő ügyet. Előző éjjel a hotel ajtajáig vitte őket a taxi, és bár egyiküknek feltűnt a két házzal távolabbi indokolatlan tócsa, nem gondolta, hogy tizenkét órával később hadiállapot uralkodik a környéken.

Arról szó sem lehetett, hogy az utcába bármi is behajtson a munkagépeken kívül.

A recepciósfiú gálánsan hajtogatta, hogy segít nekik eljutni a főúton várakozó taxiig, de a két nő elhárította az ajánlatot. Ezt azonnal megbánták, amint szembesültek a feltúrt járdával, a felázott talajjal, a frissen ásott árkot áthidaló pallókkal és az építőmunkások kaján mosolyával.

De dr. Szabó Ágotának és legjobb barátnőjének, Köves Zsófinak nem volt szokása visszavonulni már az első akadálynál. És miután átküzdötték magukat a pallókon, a sáros, csúszós macskakő már alig jelentett problémát.

Gota csípőben-derékban szűk, bő szárú farmert, fehér edzőcipőt és apró virágmintás, egyszerű szabású pólót viselt. Sportos alakja kitartásra, mozdulatai határozottságra utaltak, sem-nem-csúnya, sem-nem-szép arcát gunyoros, már-már pimasz kifejezés tette emlékezetessé. Zsófi hosszú, bő padlizsánlila szoknyájához testhezálló, ujjatlan fekete felsőt viselt. Valószínűtlenül vékony dereka és karjai ellenére sem tűnt gyengének. Az arcát bármelyik, középkorú nőket megcélzó kozmetikai hirdető gondolkodás és filter nélkül felhasználhatta volna, ugyanis furcsán kortalan volt: megmagyarázhatatlan gyermeki frissesség és az évtizedek bölcsességének köszönhető önbizalom egyszerre tükröződött rajta. Két copfba font göndör hajával leginkább egy kortalan királykisasszonyra emlékeztetett.

A melósok a lapátjaikra támaszkodva figyelték őket. Nem füttyögtek, nem tettek megjegyzéseket, de a tekintetük sokatmondó volt.

– Hogy mondják németül, hogy a jó édesanyádat nézegesd, hülye bunkó? – kérdezte Gota. – Te németes voltál általánosban.

Egy pillanatra elengedte az egyik bőröndjét, hogy a napszemüvegét a homlokára tolva kisöpörje az arcából félhosszú, enyhén őszülő haját. Persze a bőrönd azonnal megindult, hogy beledőljön egy tócsába, de sikerült még lábbal mentenie. Ehhez ugyan bele kellett lépnie a vízbe, de a tornacipőjének ez már nem sokat ártott. Az utóbbi húsz méteren teljesen elveszítette sportos, mégis visszafogottan elegáns jellegét.

– Fogalmam sincs. Szerinted Iza néni káromkodni tanított? – vonogatta a vállát Zsófi, aki a csomagokon kívül arra is próbált figyelni, hogy földig érő szoknyájával ne törölje fel az utcát. – Egyébként nem mindegy? Ezek a szerencsétlenek kábé ugyanannyit beszélnek németül, mint te meg én.

Gota pillanatnyilag képtelen volt bármiféle szociális figyelemre. Megigazította a napszemüvegét, megragadta a bőröndöket, és összeszorított szájjal indult tovább.

Az utolsó száz méter nem volt különösebben problémás, főleg, hogy két házzal arrébb már visszaléphettek a lényegesen bőröndbarátabb járdára. Amikor a szikh taxisofőr észrevette őket, kiugrott a kocsiból, és eléjük sietett. Megpróbálta mindkettőjüktől elvenni a nagyobb bőröndöt. Az egyikük hálás mosollyal nyomta a férfi kezébe a fogantyút, ám a másik csak ment tovább a kocsi felé.

– Most komolyan ezt fogod csinálni két héten keresztül?! – csattant fel Zsófi.

– Tizenhét nap. És nyugi, nem fogom ezt csinálni. Csak kurvára utálom, amikor… á, mindegy. Szálljunk be, jó? A végén még lekéssük az álomutazást.

A krémszínű hatszázas Mercedes csendben araszolt az altonai kikötő felé.

Gota a sofőr mögött ült, és a légzésére koncentrált, ki-be, ki-be, ki-be.

A fenébe is, tényleg nem viselkedhet úgy, mint egy felbőszült bika.

Főleg, hogy oka sincs rá. Most indul egy álomutazásra: tizenhét nap kikapcsolódás a legjobb barátnőjével. Bárki gondolkodás nélkül cserélne vele. Még akkor is, ha hirtelen jött az egész.

Hétfő délután még a Glen Echo-üggyel kapcsolatos utolsó tennivalókkal volt elfoglalva. A főkapitányságon segített Márton századosnak összerakni a vádemeléshez szükséges anyagot, amikor Zsófi felhívta.

– Ezt nem fogod elhinni – kezdte köszönés nélkül a legjobb barátnője. – Olyan paraszolvenciát kaptam, amilyen nincs is…

– Remélem, hogy tényleg nincs – mondta Gota komolyan, de tudta, hogy Zsófi tudja, hogy csak marháskodik. Hátradőlt a kényelmes irodaszékben, és eltolta maga elől az irathalmot. – Mert ha esetleg volna, jogkövető állampolgárként jelentenem kellene az illetékes hatóságnak, és mivel épp a Teve utcában vagyok…

– Te és a jogkövető állampolgár, ja.

Gota látta maga előtt a barátnőjét, ahogy hevesen rázza a fejét, és a göndör fürtjei szanaszét röpködnek.

– Na, figyelj! – folytatta Zsófi. – Az van, hogy még nyár elején behoztak egy bácsit. Tatárszentgyörgyről vagy honnan, szegénykém belenyúlt a gépbe, amikor a tritikálét darálta az állatoknak, és ez nem tett jót a kezének… Ráadásul megutaztatták, előbb Kecskemétre, aztán a János Kórházba. Ha egy órával később kerül hozzánk, amputálni kellett volna csuklóból, de minimum három…

– A lényeget, Zsófi, a lényeget! Dolgozom. Szeretném lezárni ezt a nyavalyás ügyet – sóhajtott Gota, és felállt az asztal mellől. Kinyújtóztatta a derekát, és elindult a kávégép felé. Nem akarta sürgetni Zsófit, de tudta, hogy órákig képes mesélni egy izgalmas műtétről.

– Oké, bocs… Szóval egész csinosan összeraktam Faragó bácsi kezét. Öt órát vacakoltunk, de sikerült megmenteni az összes ujját. Mondjuk a középsőt nem tudja hajlítani, és ettől úgy néz ki, mintha folyton bemutatna a világnak, de ez részletkérdés. Ma volt nálam megint, eddig mindig a felesége hozta, de most a fiával jött. Elképesztő helyes negyvenes pasi, kábé hússzor mondta el tíz perc alatt, hogy mennyire hálás, de ezt már megszoktam. De azon meglepődtem, hogy két óra múlva, mikor hazaindultam, ott toporgott a kocsim mellett.

– Megpróbált felszedni?

– Á, dehogy, öreg vagyok én már a kalandokhoz. De tök zavarban volt, és elkezdte magyarázni, hogy tudja, hogy nem fogadhatok el hálapénzt, és eszében sincs megsérteni, de ha a papa nem tudná használni a kezét, akkor neki fel kellene adnia az életét. Na, itt vesztettem el teljesen a fonalat, de mivel egyre jobban érdekelt ez az egész, meghívtam egy kávéra. Arra gondoltam, hogy azért még akkor sem függeszthetnek fel, ha álruhás rendőr vagy NAV-ügynök.

– Mondd már a lényeget! – türelmetlenkedett Gota.

– A lényeg, hogy nem NAV-ügynök. Hanem valami hajón dolgozik, méghozzá elég magas beosztásban. Fővillanyszerelő vagy mi. Egy igazi tengerjárón… és felajánlott nekem meg egy hozzátartozómnak egy utazást. Tök ingyen, és mivel állítólag neki sem kerül semmibe, tényleg nem hálapénz. Az uram valszeg még mindig a műtőben van, mert nem veszi fel, de annyira boldog vagyok, hogy muszáj megosztanom valakivel! Gota, képzeld, megyünk Ákossal egy északi körútra! Izland, Grönland meg ilyenek… Jövő héten. És csak annyiba fáj az egész, hogy eljussunk Hamburgig, mert onnan indul a hajó.

Gota pontosan emlékezett rá, hogy amikor Zsófi kimondta a félmondatot, hogy „megyünk Ákossal egy északi körútra”, elöntötte az irigység. Egy pillanatra szánalmas lúzernek érezte magát, aki mindent feláldoz valami hangzatos cél érdekében. Nyaralni pedig a szüleinél fog pár napot, jó esetben nem a gyerekével, hanem a pasijával.

Mégis, amikor Zsófi pár órával később újra felhívta, és közölte, hogy az idióta férje az utazás idejére eső egyik hétvégén egy nemzetközi konferencián lesz előadó, a másikon meg vitorlásversenyre megy a haverokkal, ezért az jutott eszébe, hogy Gota kísérhetné el az útra, gondolkodás nélkül mondott nemet.

Egyszerűen nem hagyhatom itt annyi időre az irodát, magyarázkodott. Pataki felesége még mindig Debrecenbe jár felülvizsgálatokra, és oké, hogy anyagilag egyenesbe kerültünk, de kell valaki, aki összefogja a dolgokat.

Hívj mást.

De Zsófit nem lehetett lepattintani. És mivel pontosan ismerte a barátnőjét, nem kérlelte tovább, hanem felhívta a lányát. Boglárka helyeselt, hogy Gotának tényleg pihenésre van szüksége, méghozzá valódi, hosszú és élményekkel teli pihenésre, de mielőtt nekilátott volna meggyőzni az anyját, megbeszélte a stratégiát a szerelmével, Domonkossal. Aki tanácsadóként dolgozott az InTime nyomozóirodának. És nem arról volt híres, hogy remekül tud titkot tartani.

Másnap nemcsak a közvetlen kollégái, hanem a BRFK-s munkatársak is azt magyarázták, hogy egy ilyen lehetőséget nem szabad kihagyni.

Gota egyrészt dühöngött a kéretlen mentsükmeganyát akción, másrészt látta, milyen nevetségesen viselkedik. Az iroda nem omolna össze, ha három hétre kicsekkolna a munkából. És ha hagyná elillanni ezt a lehetőséget, a pszichológusa joggal szembesítené azzal, hogy szokás szerint megint saját maga ellen cselekszik.

Kedd délután tehát Kornél rendelőjében már eldöntött tényként beszélt az utazásról, az ülés után pedig azonnal felhívta Zsófit, és elfogadta az ajánlatot. Ugyan azt is el akarta mondani, miért nem tartotta korrektnek, hogy a másik a háta mögött szervezkedni kezdett, de Zsófi olyan őszinte üdvrivalgásban tört ki, hogy nem volt kedve elrontani a pillanatot.

Inkább ő is tervezgetni kezdett.

Mégis, talán ez a kimondatlan apróság volt az oka, hogy a napok múlásával egyre kényelmetlenebbül érezte magát az útitársszerepben. Szerette volna többé-kevésbé lezárni a Glen Echo-ügyet, de Zsófi félóránként hívta valami hülyeséggel, kizökkentve őt a munkából.

És nem csak ez idegesítette.

Hanem az is, hogy Zsófi minden második mondatában megemlítette a fővillanyszerelőt. Faragó Richárd azt javasolta, hogy mindenképpen vigyünk vízhatlan kabátot. Faragó Richárd szerint érdemes egy nappal korábban érkezni Hamburgba. Faragó Richárd kérdezi, hogy szereted-e az édes pezsgőt.

Zsófi utoljára rezidens korában beszélt bárkiről is ilyen rendszerességgel. Egy bizonyos Marton Ákosról, aki később a férje és két gyerekének az apja lett.

Gotának eszébe jutott, hogy szembesítenie kellene ezzel a barátnőjét. De nem akart a szokásosnál is gorombábbnak tűnni, főleg azután, hogy az egyik este Bogival és Domával csak úgy, kíváncsiságból rákerestek a Carmen Cruises honlapjára, és megtudták, hogy az északi körút alapára háromezer euró körül mozog. Ez a lányát, ha lehet, még lelkesebbé tette, Gotában viszont fokozta a szorongást. Biztos, hogy ötvenévesen akar a legjobb barátnője lekötelezettjévé válni?

Csak Kósa Balázzsal – Gota „A Fickó, Akivel Egész Jól Tudok Együtt Aludni” helyett egyre többször a „barátomként” hivatkozott rá – és az intime-osokkal osztotta meg a kétségeit. De sehol nem talált megértésre. Azon meg sem lepődött, hogy Pataki az egész kérdést elintézte egy „tiszta hülye vagy, angyalkám”-mal, Rita kijelentette, hogy akkor sem tenné a lábát egy úszó hotel fedélzetére, ha fizetnének érte, csupán Szilvi próbált támogató lenni. De Balázs tökéletesen átlátta a helyzetet.

Ám ő sem javasolta, hogy mondja le az utat. Inkább szervezett neki egy mozit meg egy búcsúvacsorát, aztán szombat délután kifuvarozta a repülőtérre, bár épp csak kidobta az indulási oldalnál, mert rohannia kellett rajzklubot tartani. Így hát Gota Zsófival és Ákossal hármasban állta végig a check-in pult előtt kígyózó sort. Semmiségekről beszélgettek, aztán Zsófi férje váratlanul előhúzott a hátizsákjából egy virágos papírba kötött keményborításos füzetet, és a felesége kezébe nyomta.

– Igazából sajnálom, hogy kimaradok ebből a kalandból… – mondta szomorú mosollyal. – Arra gondoltam, hogy ha van kedved, írhatnál nekem valami naplófélét.

Zsófi elbőgte magát a férje figyelmességétől, Gota meg azon agyalt, hogy ha az élet a legnagyobb rendező, akkor vajon mit készít elő ezzel a jelenettel. Aztán szerencsére sorra kerültek, és nem lehetett tovább húzni a búcsúzkodást. Zsófi még a biztonsági ellenőrzés túloldaláról is képes volt puszikat dobálni a férjének.

Érdekes módon ez már nem zavarta Gotát, sőt, a megváltoztathatatlanság érzése egy szűk huszonnégy órára elhallgattatta a fejében a kételkedő hangokat. Csak a feltúrt Neanderstrasséról jutott eszébe, hogy a háta közepére kívánja ezt a kalandot.

Egy ideig kifele bámult a kocsiablakon, aztán amikor a Mercedes befordult a kikötőbe, odasandított a barátnőjére. Zsófi izgatottan magyarázta a sofőrnek, hogy a személyzeti bejárathoz álljon.

Azért sem fogom elcseszni az álomutazást, fogadta meg Gota szent esküvéssel. Zsófi, mintha megérezte volna, rámosolygott.

– Na, készen állsz? – kérdezte.

– Bármire – felelt Gota.

De amikor elképzelte, hogy a hűvös kocsiból ki kell lépnie a forróságba, megint elöntötték a kétségek.

Szerencsére a kikötői terminál nemcsak a check-inben és a biztonsági ellenőrzésben, hanem a légkondicionálásban is hasonlított a reptérire, bár itt nem az átlag utazóközönségnek szóló hosszabb sorba, hanem a vendégművészeknek és a személyzetnek fenntartott rövidebbe kellett beállniuk. Miután ellenőrizték az útlevelüket és az utazást visszaigazoló e-mailt, a kedves ázsiai biztonsági őr megkérte őket, hogy a bőröndjeikkel együtt álljanak félre, amíg a vendéglátójuk lejön értük, vagy küld valakit, aki segít nekik a belépőkártya kiváltásában, és megmutatja a kabinjukat. Gotáékhoz hasonlóan még néhányan a csomagjaik körül tébláboltak: egy kiöregedett latin szépfiú egy jellegtelen, kesehajú férfinak magyarázott; egy szőke szláv szépség három óriási csomaggal távolabbról figyelte őket; egy alacsony, madárcsontú ötvenes nő pedig úgy nézelődött, mintha a megváltó megjelenését várná.

– Nézd, ott, a palló végén, az már a hajó – mutatott lelkesen Zsófi a pult mögé. Az utasok, akik nem a legénység valamelyik tagjának vendégeként érkeztek, már leadták a csomagjaikat, hogy a személyzet a teherlifteket felhasználva egyenesen a szobájukba vigye őket, és most úgy taposták egymás sarkát, mintha az életük múlna azon, hogy öt másodperccel előbb vagy később érkeznek a fedélzetre. De Gota meg sem hallotta Zsófit. Teljesen lenyűgözte néhány turista, akik éppen nem az átjutásért tülekedtek, hanem egy molinó előtt álltak sorba, hogy egy hatalmas kamerával felfegyverkezett, hosszú hajú fiatalember lefényképezze őket.

A molinón a hajózási társaság logója díszelgett: egy vérvörös, stilizált rózsa és a hajó fotója. Carmen Cruises – Solar Eclipse, hirdette a felirat.

A terminál vasbeton falát eltakaró pálmafás kép előtt pózoló turisták mellett ijesztő kabalafigura integetett. Az a fajta reklámbábu, amelyet legfeljebb egy beszívott marketinges tart viccesnek, mégis minden rendezvény szinte kötelező kelléke. Túlméretezett foga alapján hörcsögnek, leffegő füle miatt nyúlnak tippelte volna Gota, és el sem tudta képzelni, hogyan tartja egyenesben a jelmezbe bújt szerencsétlen a legalább egy méter átmérőjű, gigantikus vízfejet.

Aki akarta, fotózkodhatott is a rémes bábuval, sőt akár egy német zászlót is kapott a fényképész asszisztensétől, hogy büszkén a magasba emelhesse. Néhányan, a biztonság kedvéért, a saját telefonjukkal is lőttek néhány képet magukról, és csak aztán csatlakoztak a hajóra sietőkhöz.

– Nem palló, gangway – fordult váratlanul Zsófihoz az alacsony nő. – Esetleg kikötőhíd. Ne haragudjon, hogy kijavítom, de a hajósok kényesek ezekre az elnevezésekre. A falra másznak, ha valaki a kabin helyett szobát mond, vagy a dekk helyett emeletet. És hát hallottam, hogy magyarul beszél…

– Ön… hajós? – kérdezte bizonytalanul Zsófi.

– Á, dehogy! – nevetett a nő. – Csak a kisfiam dolgozik itt. Őt jöttem meglátogatni. Sokat mesél a hajóséletről, és tudok már egyet s mást. Elnézést, még be sem mutatkoztam…

Ám a bemutatkozás elmaradt, ugyanis a tolongó tömeg váratlanul szétnyílt, és két egyenruhás sietett a beszélgetőkhöz. Az egyik egy negyvenes férfi volt, a váll-lapján három arany csík és egy fogaskerék jelezte, hogy magasan áll a hierarchiában, szíve fölött diszkrét arany kitűző mutatta a nevét és a rendfokozatát: Richard Farago, Chief Electrician. A másik hirtelenszőke, kék szemű, vékony, szemüveges srác volt, az ő váll-lapján is arany fogaskerék virított, de csíkból már csak egy jutott neki.

Ölelésből azonban sokkal több, az alacsony nő ugyanis ujjongva a nyakába ugrott, és puszilgatni kezdte.

Gota látta, hogy a srác a haja tövéig elpirul. De nem volt ideje sokáig figyelni a családegyesítést, ugyanis a háromcsíkos fickó odalépett Zsófihoz, és kezet nyújtott neki.

– Örülök, hogy megérkeztek! Remélem, kényelmes volt az útjuk. Sajnálom, hogy a férje nem tud velünk tartani…

– De így legalább elhozhattam a kedvenc gyerekkori barátnőmet – mondta Zsófi, és magához húzta Gotát. – Gota, ő itt Faragó Richárd. Szabó Ágota.

– Szintén orvos? – mosolygott le rájuk a férfi.

Faragó Richárd legalább tíz centivel volt magasabb Gotánál. Nem lehetett jóképűnek nevezni – leginkább horgas, nagy orra és hasonlóan nagyszabású, elálló fülei miatt –, de rövidre vágott, mákosan őszülő fekete hajával és már-már kajánságig magabiztos mosolyával mégis szimpatikus volt, az a fajta csúnya férfi, akinek az ember önkéntelenül is megelőlegez egy rakás jó tulajdonságot, ha már a természet kibabrált vele.

Gota egy másodperc alatt megértette Zsófi rajongását, és meg is könnyebbült. Eddig nagyképű bájgúnárként gondolt Faragóra, ehhez képest megnyugtató volt élőben találkozni vele. Meglepően normálisnak tűnt.

– Nem orvos, jogász vagyok. Illetve ügyész. Vagyis az is csak voltam, mostanában magánnyomozóként dolgozom – mondta, és kezet nyújtott.

– Gota az egyik legjobb detektív Magyarországon – magyarázta Zsófi. – Egy hete kapott el egy kétszeres gyilkost.

– Akkor, gondolom, van mit kipihennie! És erre ez az út tökéletes lesz. A kabinjuk már készen áll, én viszont sajnos nem tudom végigvezetni önöket a bejelentkezési folyamaton. Ezer dolgom van ilyenkor. De Gábris mindenben segíteni fog. Este találkozunk!

Gota elengedte a férfi kezét, Faragó visszasietett a hajóra, a szőke srác pedig kibontakozott a mamája öleléséből, és odafordult hozzájuk.

– Balogh Gábor vagyok, hát, izé, villanyszerelő. Ő meg az anyukám. Bocsánat, csak nem láttuk egymást fél éve. Felviszem magukat a recepcióra, aztán lerakjuk a bőröndöket, és segítek a biztonsági procedúránál. Jöjjenek utánam. Anyu, ideadod a csomagodat?

Ezzel elindult a kikötőhídon át a hajóra. Az anyja és Zsófi azonnal követte, de Gota kisebbik bőröndje most már sikeresen felborult.

A közelükben várakozó szláv szépség megvetően figyelte a bénázását.

Ő is megnézte magának a nőt.

Ezek a zöld szemek… vajon hol láttam őket? És mikor?, kérdezte magától.

De nem sokáig foglalkoztatta a kérdés. Inkább megpróbálta a lehetőségekhez képest méltóságteljesen összekaparni magát, és elindult a többiek után.

Az ötös dekken a kikötőhídig kígyózott a sor, de Gotáék meglepően hamar odaértek a recepcióspulthoz. Ami pontosan úgy nézett ki, mint egy átlagos szállodában, és ugyanaz is történt, ami ott szokott: az egyenruhás munkatársak felírták az utasok adatait, átadták nekik a kártyát, amivel a következő több mint két hétben nemcsak a szobájukat nyithatják, de a bárokban is fizethetnek az extra italért, és a kikötőkből visszatérve is ezzel igazolhatják, hogy jogosultak a hajóra lépni. Várakozás közben Gota és Zsófi úgy csodálkoztak mindenen, mintha óvodások lennének: ugyanolyan alaposan megnézték a dézsás banánfákat, mint a liftek melletti tablón a hajótisztek arcképét; a második sorban megtalálták Faragó Richárdot is. Csak a kapitány, az elsőtiszt, a hoteligazgató és a főmérnök volt magasabb szinten nála.

– Sok magyar dolgozik a hajón? – kérdezte Gota a villanyszerelő srácot.

– Ami azt illeti, vagyunk egypáran… húszan-huszonöten biztosan. Van néhány animátor, akik a programokat szervezik, meg egy teljes zenekar. A kertész is magyar. Meg a színházi társulatból néhányan. Igazából fogalmam sincs. A műszakiak között rajtam kívül csak egy gépész srác van, meg még egy villanyszerelő, de vele ritkán tudunk együtt lógni a beosztás miatt.

– Nagyon keményen dolgoznak ám itt a hajón! – szólt közbe Gábor anyukája. – Hónapokig nincs egyetlen szabad napjuk sem!

– Jó, de mi legalább csak nyolcórázunk – magyarázta a srác. – A takarítók meg a pincérek tizenkettes műszakokat tolnak. De egyébként meg lehet szokni, nem vészes.

– Gábriska mindig ilyen kis szerény – magyarázta a nő. – Mintha minden, amit csinál, meg amit elért, semmiség lenne. Képzeljék, fél évet dolgozott Amerikában is, egy nagy építési vállalatnál, de őket otthagyta, mert nem érezte jól magát. Pedig megkapta az állandó munkavállalási vízumot! Itt is megbecsülik, alig három éve dolgozik a cégnél, de már van egy arany csíkja. És a főnöke, az a Faragó különösen szereti. De nem csak ő! A többi kollégája is. Állandó fellépője a Wild Shark Clubnak, mert kiskora óta odavan a kártyatrükkökért…

– Anya, állj már le! – forgatta a szemét a fiú.

Zsófi megpróbálta menteni a helyzetet, és elkezdte magyarázni, hogy neki is van két hasonló korú kölke, és ő is ugyanilyen kínosan szokott dicsekedni velük, de a srác majdnem elsüllyedt a narancssárga szőnyegben. Aztán szerencsére sorra kerültek, és nem volt több idő beszélgetni. Mindhárman kaptak egy-egy aláírandó nyilatkozatot.

Gota gúnyos mosolyra húzta a száját, amikor észrevette, hogy a nő neve szinte ugyanaz, mint a fiáé.

Balogh Gabriella.

Nem csoda, hogy szegény kölyök elmenekült otthonról.

De nem sokat agyalt, mert az útlevele után a hitelkártyáját is elkérték tőle, és ha már elkérték, azonnal le is vontak róla huszonöt eurót a legénység számára fenntartott kedvezményes internetelérési díjként.

– Ez a kedvezményes? – számolt Gota. – Otthon a felét fizetem egy hónapra. Csak mondom.

– Ahogy vesszük – magyarázta a srác, és közben megpróbálta elterelni őket meg a rengeteg csomagot a recepcióspulttól. – A vendégeké naponta egy tízes, de mivel maguknak Staff kártyájuk van, igénybe vehetik ezt is. Mondjuk a sávszélesség egy rakás szar, arról ne is álmodjanak, hogy filmet néznek vagy youtube-oznak.

– Biztosan elleszünk anélkül is – mondta Gabriella. – Hármasban csak úgy repül az idő. Ha nem baj, amikor Gábriska dolgozik, néha csatlakozom hozzátok, ha már összehozott minket a sors.

Zsófi és Gota rémülten nézett össze. Viszonylag ritkán történt meg, hogy egyikük sem jutott szóhoz.

– Tegyük le a csomagokat, aztán kezdődik az ötös dekken a biztonsági eligazítás – mondta „Gábriska” feszengve. – Épp itt egy lift, a negyedikre megyünk.

– Az enyém a négyezer-kétszáztizennégyes kabin – mutatta a mágneskártyáját Gabriella. – Tengerre néző ablaka van! És a tiétek?

– Egy hajón mitől különleges, ha a tengerre néz egy ablak? – morgott Gota.

– Negyvenkettő-tizenkettő – válaszolt Zsófi kedvesnek tűnő fegyelmezettséggel.

– Csuda jó, akkor szomszédok vagyunk! – ujjongott a nő, és közben befurakodott a liftbe. – Mert tudjátok, a hajósok babonás népség: se tizenhármas szoba, se tizenhármas emelet.

– Kabin. Dekk – jegyezte meg epésen Gota, és arra gondolt, hogy ha ezzel a rémes nővel kell töltenie egyetlen délutánt is, áthajítja az első szembejövő hajókorláton.

Egy órával és egy biztonsági eligazítással később – mely során megtudták, hogy a vészjelzés a hét rövid és egy hosszú kürtszó, és ha ilyet hallanak, azonnal vissza kell menniük a kabinba, zárt cipőbe bújni, felvenni a létező legmelegebb ruháikat, magukhoz venni a mentőmellényeket, a hátizsákjukba csomagolni az összes létfontosságú gyógyszerüket, aztán elindulni a személyes biztonsági gyülekezőpontra, ami az ő esetükben az ötödik fedélzet D szektorában volt, aztán kábé azt csinálni, amit mondanak nekik – Zsófi és Gota az ötödikről nézték, ahogy a matrózok indulásra készülnek.

Nem beszélgettek. Kifejezetten jólesett nekik a csend, miután az eligazítást is végigkommentálta Gabriella. Mindent jobban tudott mindenkinél, és nagyon elégedett volt magával, amikor a mentési gyakorlatot vezető huszonéves lány epésen megjegyezte, hogy biztosan nem először van hajón. Szerencsére a kötelező program végeztével a fia azonnal elrángatta Gotáék közeléből.

Az utasok nagyobb része a felső szintekről figyelte a kihajózást, de ők tökéletesen elégedettek voltak az ötödikről nyíló látvánnyal. A kikötőmunkások egyenként eloldozták a bakokhoz rögzített karvastagságú köteleket, aztán felpörögtek az oldalmotorok, és a hajó méltóságteljesen eltávolodott a mólótól.

A hangszórókból pedig felcsendült a Sail Away.

– Baszki, ez baromi nyálas – csóválta a fejét Gota.

– Ne már, elrontasz mindent – sóhajtott Zsófi. – Én totál meghatódtam.

– Te akartad, hogy eljöjjek.

– Ja. És most már biztosan tudom, hogy nem is választhattam volna jobb útitársat. Ha valaki, akkor te meg tudod bántani annyira Gabriellát, hogy többé a közelünkbe se jöjjön.

– Megbántani? Jó ötlet. Én arra gondoltam, hogy bedobom a tengerbe.

– Szegény fia.

– Ja. De legalább ma estére nincs vele több gondunk.

– Jó fej a srác, hogy bedobta ezt a „legalább az első vacsorát töltsük kettesben” dolgot.

– Csak arra kell vigyáznunk, hogy a következő tizenhét napban ne fussunk össze vele.

– Az nehéz lesz. A szomszédunk.

– Nem lesz nehéz – ellenkezett Gota. – Ezen a hajón kétezerötszáz vendég van, plusz a személyzet. Mint egy kisváros. Te sem találkozol nap mint nap a szomszédoddal.

– Ha nem akarok, nem. Ismerem a szokásait. Csak annyit kell tennünk, hogy kiismerjük, és elkerüljük. Még jó, hogy hoztam magammal egy detektívet.

Gota óriásit sóhajtott. Hamburg lassan elmaradt mögöttük. Az Elba torkolata egyre szélesedett, és bár a délutáni nap még mindig melegen sütött, a tenger felől érkező szél sokat enyhített a hőségen.

Talán mégsem lesz olyan rossz – gondolta. Aztán eszébe jutott, hogy reggel óta egy falatot sem evett.

– Te Zsófi, az komoly, hogy itt minden kaja ingyen van?

– Aha. Meg a sör is. Meg az asztali bor. Meg reggel a kávé. Csak az extra piákért kell fizetnünk.

– Lehet, hogy ez tényleg a menyország?

– A mennyországban korlátlan whiskyfogyasztás is lenne. De vacsora után lesz valami welcome party a medencés fedélzeten, talán adnak pezsgőt. Na, megyünk?

A tizenegyedik emeleti éttermet választották. Gota és Zsófi látott már néhány büfévacsorát, de az itteni választék a legtöbb négycsillagos szállodában is megállta volna a helyét. Próbálták nem betegre zabálni magukat az első estén, de nem volt könnyű ellenállni az íz- és illatorgia jelentette csábításnak. Legalább másfél órán keresztül ettek, aztán észbe kaptak, hogy a tizenkettediken – ott vannak a nyitott medencék is, ezért a hajósok csak pooldecknek nevezik – már megy a műsor, így lemondtak a harmadik kör desszertről, és elindultak felfelé. A fedélzet már tele volt vendégekkel. Az öltönyös pincérek pezsgőt kínálgattak, a fehér abroszos magas asztalokon gyümölcs és aprósütemény hívogatta azokat, akik esetleg éhen maradtak, a színpadon pedig egy tüskehajú, napbarnított bőrű fazon magyarázott valamit németül. A váll-lapján marsallbot és három ezüst csík virított.

Valószínűleg vicces dolgokat mondott, mert a közönség lelkesen tapsolt és nevetett.

– Érted? – kérdezte Gota.

– Alig. Valami olyasmit mond, hogy mi egy nagy család vagyunk, meg a szokásos hülyeségek – legyintett Zsófi. – De nem is érdekel igazán. Szerezzünk inkább pezsgőt.

Lenyúltak két-két poharat egy pincértől, aztán leültek két napozófotelbe. Így semmit sem láttak a színpadból, csak a hatalmas LED-falon követhették a történéseket, de legalább a közönséget alaposan megfigyelhették.

– Nincs túl sok fiatal – jegyezte meg Gota.

– Viszont annál több az öreg… simán leakaszthatsz magadnak valami sármos milliomost.

– Ezen a hajón? Bocs, de ide nem a milliomosok járnak. A ruhák meg a cipők alapján a középosztály közepének saccolom ezeket a népeket. És ahogy az étteremben viselkedtek… a vendégek fele úgy telepakolta a tányérját, mintha négyezer kalóriás tömegnövelő diétán lenne.

– Mi is telepakoltuk – védte a vendégeket Zsófi.

– Mi is a középosztály közepe vagyunk – bólogatott Gota. – De nincs ezzel semmi baj. Legfeljebb az, hogy nem találom meg a milliomosomat.

A vicces fazon közben újabb csíkkal díszített váll-lapos egyenruhásokat szólított a színpadra. Faragó Richárd is feltűnt. Mondott pár mondatot, a közönség lelkesen megtapsolta, aztán egy köpcös, kecskeszakállas férfi érkezett, akit a műsorvezető tiszt dottore Balordiként konferált fel. Ő is elsütött néhány poént, aztán komolyabbra fordította a szót. Kérdezett valamit a közönségtől, melyre néhányan felemelték a kezüket. Zsófi önkéntelenül odafigyelt.

– Figyi, szerintem ő a hajóorvos. És talán azt mondta, hogy akinek doktori végzettsége van, az menjen ez után az izé után az orvosiba… de lehet, hogy rosszul értettem.

– Várj, épp most ismétli angolul…

Zsófi általános iskolai némettanára joggal lett volna büszke magára, dottore Balordi ugyanis tényleg a sürgősségi szobához hívta az orvosokat a fogadás után. Aztán a tüskehajú mondott még valamit, és átadta a színpadot egy hawaii ingeket és túlméretezett napszemüvegeket viselő bandának.

– Szerinted mit akarnak az orvosoktól? – kérdezte Gota.

– Gondolom, ez valami biztonsági protokoll. Mindenesetre érdekes – mondta Zsófi. – Nem baj, ha megyek?

– Nem baj, ha én is megyek? Nekem is van doktori titulusom.

– És ha megkérdezik, mi a szakterületed?

– Majd improvizálok. De most szerezzünk még egy pezsgőt, jó? Ahogy ez a zenekar kinéz… Hallottad a nevüket? Sweet Coincidance. Dance. Érted, szójáték! Szerintem német vakációs slágereket fognak játszani. És azt nem lehet józanul elviselni.

Gotának a német slágerekkel kapcsolatban lett igaza, Zsófinak meg a biztonsági protokollos eseménnyel. Fél óra múlva körülbelül harminc ember gyűlt össze a hármas fedélzeten, az orvosi részleg előtt. Egyelőre kisebb-nagyobb csoportokban beszélgettek, néhányan régi ismerősökként üdvözölték egymást.

– Nahát, ezt nem hiszem el! – perdült Gabriella Gota és Zsófi elé. – Hát ez csodálatos! Nemcsak szomszédok vagyunk, hanem kollégák is?

– Nahát, ez Igazán Szerencsés Fordulat – mondta Gota. A hangjából sütött az irónia és az ellenségesség, de a nő észre sem vette a dolgot.

– Tudjátok, ilyenkor a főorvos felméri, milyen szakemberek vannak a vendégek között. Az a kedves olasz úr az, aki ott beszélget – magyarázta lelkesen, és dottore Balordira mutatott. – A váll-lapjáról és a névtáblájáról tudom. A személyzetnek mindig viselnie kell a névtáblákat, Gábriska szerint komoly következményekkel számolhat, aki elfelejti.

Persze, meg láttad fent a színpadon, gondolta Gota, de inkább nem szólalt meg. Nem akarta bátorítani Gabriellát.

Nem mintha a nőnek bátorításra lett volna szüksége. Tovább ömlött belőle a szó.

– A hajóorvosok a leggyakrabban általános orvosok, esetleg belgyógyászok, de ha felmerül útközben egy speciális probléma, segítségül tudják hívni a szakorvos kollégát. Mondjuk, az én specializációmmal nem sokra mennek.

– Milyen szakterületen dolgozol? – kérdezte Zsófi.

A fenébe, gondolta Gota, Zsófi még azzal is kényszeresen kedves, akit nyilvánvalóan utál. Kivéve, ha meg kell műteni, mert akkor könyörtelen bír lenni.

– Egyszerű háziorvos vagyok. Nyíradonyban. Tudjátok, hol van Nyíradony? Világvége alsó után kettővel. Persze én sem erre készültem az egyetem után, de hát így hozta a sors… A környéken kifejezetten jó diagnosztának számítok, de nem hiszem, hogy hepatitiszszel, kezeletlen cukorbetegséggel vagy tébécével küzdenek azok, akik eljutnak egy ilyen csodálatos álomutazásra. És ti?

– A baleseti kézsebészet a szakterületem – mondta Zsófi. – Meg tavaly elkezdtem tanítani az egyetemen is.

– Ó, ez fantasztikus! A jövő nemzedékét nevelni… és te? Szintén sebész?

– Törvényszéki orvosszakértő – mondta komoran Gota. – Remélhetőleg az én szakértelmemre sem lesz szükség ezen a Csodálatos Álomutazáson. Na, megérkezett a dottore.

A köpcös férfi ugyanazt az uniformist viselte, mint a színpadon, csak kigombolta a hasán a zakót. Három arany csíkkal díszített váll-lapján Aszklépiosz botja körül tekergett a kígyó. Négy nő és egy férfi társaságában érkezett. Három egyenruhás nő váll-lapján egyetlen arany csík mutatta, hogy a ranglétrán jóval Balordi alatt helyezkednek el. A férfi és a legidősebbnek tűnő nő nem viselt egyenruhát, csak egy-egy arany kitűzőt. A nevük előtt azonban messziről is látszott az orvosi titulus.

Dottore Balordi angolul köszöntötte az egybegyűlteket, elmondta nagyjából ugyanazt, amit nemrég Gabriella, bemutatta és méltatta a hajó egészségügyi stábját, aztán megkérte a kollégákat, hogy írják össze a hajón tartózkodó orvosok szakterületeit.

Gotának először csak az tűnt fel, hogy Gabriella nem kommentál minden mondatot valami bennfentes információval. Aztán az is, hogy az alacsony nő dermedten bámul a tömegbe, aztán belekapaszkodik Zsófiba.

– Ne haragudjatok, most… sürgősen meg kell keresnem a fiamat – mondta, majd sarkon fordult, és elindult a liftek irányába.

Gota és Zsófi döbbenten nézett össze, de nem sok idejük maradt csodálkozni. Épp akkor lépett hozzájuk dottore Balordi, és társalogni kezdett velük.

Két órával később már lefekvéshez készülődtek a kajütben. A száraz pezsgő, amit Faragó Richárd küldetett nekik, már jórészt elfogyott, ezért nem voltak biztosak benne, hogy a jóleső szédülést és az ingadozó padlót az erősödő hullámzás okozza.

Az orvosi megbeszélés után még felmentek a pooldeckre, ahol tucatnyian táncoltak a DJ Best of Eighties-válogatására, pedig közben feltámadt a szél, és szemerkélni kezdett az eső. Ők inkább körbejárták a legfelső fedélzetet, bár nem sokat láttak a tengerből. Azt, hogy a hullámzás erősödött, inkább a hajó mozgásán érezték. A végtelen sötétségben csak pár fénypötty jelezte, hogy más hajók is lehetnek a közelben.

Amikor igazán rákezdett a zivatar, lemenekültek a legnagyobb bárba a tizedik fedélzeten, amely a hangzatos Rose de la Mer nevet viselte. Onnan viszont egy zongorista romantikus rockballada-átiratai üldözték el őket.

Egyébként is hullafáradtnak érezték magukat.

De arról szó sem lehetett, hogy a meglepetéspezsgőt felbontatlanul hagyják.

Nagyjából kipakolták a bőröndjeiket, aztán egymás után lezuhanyoztak a szűkös fürdőszobában. Zsófi elővette a naplóját, befészkelte magát az ágy jobb oldalára, felkapcsolta az éjjeli lámpát, és szorgalmasan írni kezdett. Gota az ablakpárkányra könyökölve meredten bámult kifele a szénfekete semmibe. Hiába volt az ablak viszonylag nagy – itt, a negyedik szinten egy négyzetméter –, semmit nem látott. Próbált nem arra gondolni, hogy alatta akár több ezer méteres a mélység.

Aztán egyszer csak zajt hallott a szomszédos szobából. Mintha felborult volna egy nehezebb tárgy, talán egy bőrönd vagy egy szék.

– Remélem, nincs baja annak a szerencsétlennek – morgott Gota. Aztán amikor ajtócsapódás is hallatszott a negyvenkettő-tizennégyes felől, felegyenesedett, és kinézett a folyosóra. De nem látott senkit, a zöld egyenajtók ugyanúgy sorakoztak a narancssárga csíkos szőnyeg végtelenbe vesző párhuzamosainak két oldalán.

Az ajtókon lévő kabinszámok mögé viszont egy-egy összehajtogatott programajánló lap volt tűzve. Gota magához vette a papírt, de csak azért, hogy olvasatlanul ledobja a fésülködőasztalon a tükör elé, és bebújt a takaró alá.

Csak most döbbent rá, hogy az elkövetkező tizenhét éjszakát mindenképpen valakivel egy ágyban kell töltenie.

És ettől a gondolattól kiment a szeméből minden álom.

– Nyugi, nem lesz baj – érezte meg váratlanul Zsófi érintését a hátán. – Balázzsal egész jókat alszol már. És velem nem fogsz szexelni elalvás előtt. Ami ugye fokozza a szorongásodat. Hacsak vénségünkre meg nem változtatjuk az orientációnkat.

– Hülyegyerek – nyögte Gota. Aztán fordult egyet, megfogta a barátnője kezét, és pillanatok alatt belesüppedt abba a jóleső, sem nem alvó, sem nem éber állapotba, amit annyira szeretett.

Zsófi pedig szorgalmasan rótta a sorokat a kék virágos füzetbe.