Amikor álmodom
Author: Kazinczi Réka
Date: 2026-08-06T22:00:00+00:00

Egy álom csak egy álom, egészen addig,
amíg úgy nem döntesz, hogy igazzá teszed.

Harry Styles

– Emily! Tartson ki!

Halk morajlást hallok a távolból. Olyan édesen ismerős. Megyek tovább, tudnom kell, mit mesél nekem. Egyre hangosabb a zúgás, mégsem látok semmit. Mondd, merre vagy?

– Emily! Kérem, maradjon velem!

Langyos, lágy szellő cirógatja a karom, s a fülembe suttog: „Menned kell!”. Elmosolyodom. Már érzem a tenger megnyugtató, végtelenséget sugárzó illatát. Aztán megpillantom azt a semmihez sem fogható, szikrázó kékséget.

– Emily! Emily, ne adja fel!

Puha, meleg homok simogatja a lábam. A nap ragyogón süt, álmodni sem lehetne szebbet. Hullámok kergetőznek a lábam körül, majd eggyé válnak a végtelennel. Elvakít a fehérség, be kell hunynom a szemem. Olyan békés, olyan nyugodt itt minden, biztosan tudom, hogy itt a helyem.

Azután egy pillanatra minden elsötétül, és már nem hallok semmit, csak azt a könyörtelen, elnyújtott sípolást.

Tökéletes tavaszi napra ébredünk. Bennel a közeli tó partján sétálunk kéz a kézben. A hosszú, szürke, hideg tél után átjárja a lelkem a melengető napsütés. Leülünk egy padra, körülnézek, és rácsodálkozom, hogy a természet milyen hirtelen újjászületett. A kopasz, komor fák ezernyi rügyet hajtottak. A fagyos, fekete földet már zöldellő fű borítja, itt-ott nyíló bimbók dugják ki fejüket. Másokat is kicsalogatott otthonuk melegéből a jó idő. Kerékpárosok szlalomoznak a kutyasétáltatók között, a négylábúak hangos ugatással üdvözlik egymást. Egy apa és fia papírsárkánnyal a kezében várja, hogy feltámadjon a szél. Nem messze tőlünk egy négy év körüli kislány apró kenyérfalatkákkal eteti a kacsákat. Szemöldökét összehúzva koncentrál a dobásra, majd nagyokat ugrál örömében, amikor célba talál. Egyre többen és többen gyűlnek köré. Folytatjuk a sétát a tó fölött átívelő híd irányába. Ben átkarol, szorosan hozzábújok. A hídon állva nézzük, ahogy a napfény csillog a fodrozódó víztükrön. A kacsák felröppennek, és egy-két jó falat reményében útnak indulnak a tó másik partja felé. Egy nagy, füves területen két iskolás fiú focizik. Egyszer csak a labda célt téveszt, és sebesen gurulni kezd a víz felé. Ben utánaszalad, még sikerül időben elkapnia, és visszaviszi a fiúknak. Ahogy megfordul, szélesen mosolyog rám. Épp, amikor lehajol, hogy megcsókoljon, megszólal egy telefon. Csak csörög, és csörög kérlelhetetlenül…

1. fejezet

Próbálok az álomba kapaszkodni, de az ébresztőóra nem adja fel. Bosszúsan lenyomom, és kelletlenül kinyitom a szemem. Megérintem az ajkam. Bárcsak lett volna még egyetlen perc, hogy megtörténjen…

Ahogy visszatérek a valóságba, ráeszmélek, hogy hétfő van, tényleg ideje felkelni. Az ágy üres mellettem, csak a meggyűrődött lepedő emlékeztet arra, hogy valaki aludt benne.

Miután kimászom a takaró alól, gyorsan magamra kapok egy halványszürke blúzt és egy sötét, szűk szárú farmert, majd lesietek a konyhába reggelizni. A kinti idő szépnek ígérkezik, napfény árasztja el a földszintet. Az asztalon, egy kis cetlin akad meg a tekintetem, rajta rövid üzenet vár:

„Megbeszélésem van. Főztem kávét. Szeretlek.”

A szám széle mosolyra húzódik, és a kávéért nyúlok. Öntök egy keveset a kedvenc, piros pöttyös bögrém aljába. Eléggé ütött-kopott, a füle már ragasztva van, de nem tudok megválni tőle. Előveszem a hűtőből a tejet, a margarint és egy szem édes, piros paradicsomot. Beteszek egy vékony szelet kenyeret a pirítóba, és bekapcsolom. Amíg sül, felvágom a paradicsomot, és felöntöm a kávét egy jókora adag tejjel. Nem vagyok oda az ízéért, de néha szükségem van rá, hogy el tudjam kezdeni a napot. A hétfő az pont egy ilyen nap…

Halk kattanás jelzi, hogy elkészült a pirítósom. Gyorsan megkenem margarinnal, és jóízűen beleharapok. Reggeli közben megnézem a telefonom, hogy érkezett-e valami üzenet. Anna írt, hogy késni fog. Ez annyira jellemző rá, de én így szeretem. Lenyelem az utolsó falatot, és sietek fogat mosni.

Útközben felcsatolom az órámat a csuklómra, ez az egyetlen ékszer, amit elviselek magamon. A fürdőszobában egy pillanatra elnézem magam a tükörben.

Hosszú, csokoládébarna hajam kicsit kócos, mandulavágású, barna szemem már nem csillog úgy, mint régen. Kreol bőrömnek hála, nincs szükségem alapozóra, és nem használok sminket sem. Úgy érzem, az olyan, mintha álarcot húznék.

Az órámra nézek. Sietnem kell, hacsak nem akarok én is elkésni. Gyorsan megmosom a fogam, megfésülködöm, és belebújok a cipőmbe. Leakasztom az ajtó melletti fogasról a kabátom és a táskám, és már kint is vagyok. Mielőtt az ajtó becsukódna mögöttem, eszembe jut, hogy a telefonomat a konyhaasztalon felejtettem. Visszaszaladok érte, és végül öt perc késéssel elindulok dolgozni. Kicsit gyorsabb tempóban még így is időben odaérek a könyvtárba, ami húsz perc kényelmes sétára van a házunktól.

Április vége van. A kora reggelek még kicsit csípősek, sietve összehúzom magamon a kabátot. Az év ezen időszakában a legszebb a kertváros, ahol élünk. Gyönyörű virágok nyílnak mindenhol, így az egész környék a szivárvány színeiben pompázik. A fák már hatalmas lombkoronával ékeskednek, madarak harsány kórusa ébreszti a sokáig lustálkodókat. Egy nagy, vörös kandúr oson hangtalanul a rózsabokrok árnyékában, majd szorosan a földhöz lapulva, mozdulatlanul várja a prédát.

Séta közben teljesen kitisztul a fejem. Ismét önmagam vagyok, az álmomról szinte meg is feledkeztem. Érdeklődve figyelem a mellettem elhaladó embereket. Azzal szórakoztatom magam, hogy próbálom kitalálni, kik lehetnek, és merre igyekeznek. Kissé előítéletesnek tűnhet, de ez csak egy ártatlan játék.

Egy szőke cicababa miniszoknyában és piros tűsarkúban, kávéspohárral a kezében… valószínűleg titkárnő. Elképzelhetőnek tartom, hogy viszonya van a főnökével. A kockás inges, pocakos, középkorú férfi vastag keretes szemüvegben – informatikus. A fiatal srác öltönyben, aki a kezében aktatáskát szorongat, ügyvédbojtár lehet. Egy nő, sötét karikákkal a szeme alatt, fáradtan tologatja a babakocsit. Nem nehéz kitalálni, hogy főállású édesanya.

Időközben meg is érkezem a könyvtár bejáratához. Az épület előtti kis téren galambok csipegetik az elejtett morzsákat, a máskor zsúfolt padok még üresen árválkodnak.

A vörösesbarna, robusztus építmény majdnem ötven évvel ezelőtt nyitotta meg kapuit. Díszes homlokzatán két bagoly figyeli árgus szemmel a látogatókat. Az olvasók több mint hatszázezer kötet közül válogathatnak termeiben. Kisgyermekként meg voltam győződve arról, hogy amikor belépek a könyvtár ajtaján, Csodaországban találom magam. Később, amikor anyukámmal először eljöttünk kölcsönözni, valóban elvarázsolt a látvány. Kikerekedett szemmel bámultam a megszámlálhatatlanul sok könyvet, bennük ezernyi új történettel. Hihetetlen volt, hogy bármelyiket kiválaszthatom és hazavihetem magammal. A könyveket már akkor is imádtam, amikor még beszélni sem tudtam. Anya mindennap újabb és újabb mesével kápráztatott el, lélegzet-visszafojtva vártam a történet végét. Ez a szenvedély a mai napig megvan bennem.

Lenyomom a díszes, öntöttvas kilincset, mire a hatalmas ajtó nyikorogva kitárul. Szinte még be sem lépek, amikor hangosan köszöntenek:

– Jó reggelt, hercegnő! Ma is ön az első.

– Jó reggelt, Otto! Hogy van ma?

Ottót azóta ismerem, mióta az eszemet tudom. Kislányként ragasztotta rám ezt a becenevet, mert mindig a hercegnős mesekönyveket bújtam. Mulatságosnak találtam, hogy úgy beszélt velem, mintha felnőtt lennék. Ő a könyvtár mindenese attól kezdve, hogy az megnyitotta kapuit. Magas, testes ember. Hófehér haja és szakálla van, ragyogó kék szeméből határtalan szeretet sugárzik. Anna azzal szokott viccelődni, hogy ő a Télapó, és talán igaza is van.

– Elakadtam a rejtvényben – dörmögi a bajusza alatt. – Álomkutatással foglalkozó tudomány, tíz betű.

– Onirológia – vágom rá gondolkodás nélkül. Döbbent arckifejezését látva elnevetem magam, és hozzáteszem: – Sokat olvasok.

Nem állunk meg hosszasan beszélgetni, tudja, hogy sok a dolgom, és én is hagyom, hogy beletemetkezzen a keresztrejtvénybe.

Átvágok az előtéren, cipőm kopogása visszhangot ver az ódon falakon. Fölmegyek a lépcsősoron az emeletre, belélegzem a régi könyvek bódító illatát. Egy percre lehunyom a szemem, és hagyom, hogy elnyeljen a csend. Ez a hely számomra a nyugalom szigete, itt mindig otthon érzem magam. A falak mentén padlótól plafonig hatalmas könyvespolcok állnak, a legmagasabban lévő könyveket csak a galériáról lehet elérni. Bíborszínű bársonyszőnyegek tompítják lépteim zaját, a polcok között színben hozzájuk illő, kényelmes fotelek hívogatják a látogatókat.

Jobbra található az olvasóterem, az épület büszkesége. Az üvegtetőnek és az óriási ablakoknak köszönhetően rengeteg természetes fény árad a helyiségbe. Sötétkék, párnázott karosszékek és lakkozott felületű mahagóniasztalok várják az ide betérőket. Nincs is ennél tökéletesebb hely a csendes olvasgatáshoz, egy alapos kutatómunkához, vagy éppen az elmélyült tanuláshoz. Vannak, akik egyszerűen azért térnek be, hogy élvezzék a nyugodt légkört.

A lépcsőtől balra a gyermekeknek kialakított részleg helyezkedik el, ez az én birodalmam. Itt minden nagyon élénk, színes és vidám. Az aprócska asztalok és székek, az olvasókuckóban elhelyezett babzsákfotelek és játékok sok kis érdeklődőt csalogatnak ide. A falakat mesehősök képei díszítik. A kedvencem az, amelyik Belle-t ábrázolja a Szépség és a Szörnyeteg történetéből. Van köztünk némi hasonlóság.

Sokféle feladatot látok el a könyvtárban, de mind közül az számomra a legkedvesebb, amikor a mesekönyveket rendszerezhetem. A legtöbb mesét már kívülről tudom, alig várom, hogy újak érkezzenek.

Bemegyek a pici, napfényes irodába, amin Annával osztozunk, és felakasztom a kabátom és a táskám a fogasra. Az apró helyiségbe épphogy be tudták zsúfolni a két asztalt és egy szekrényt az iratoknak. A hófehér falakat színes képek és egy naptár díszítik, így tettük az irodát egy kicsit otthonosabbá.

Bekapcsolom a számítógépet, amíg betölt, ellenőrzöm a kaktuszokat, hogy nem szomjasak-e még. Egész gyűjteményem van már belőlük. Anna rendszeresen meglep, mert tudja, hogy ezek a kis szúrós növények boldoggá tesznek. Mivel nem igényelnek locsolást, leülök, és elkezdem az aznapi munkámat. Új olvasmányanyagok beszerzésére kell javaslatot tennem.

Amint hozzáfognék, berobban az irodába Anna a maga harsány stílusában:

– Emily, ezt nem fogod elhinni!

– Neked is jó reggelt! – mormolom, de elengedi a füle mellett a megjegyzésemet. Az asztalára dobja krémszínű szövetkabátját, és a sietéstől kipirulva folytatja:

– Leilának ikrei lesznek! El tudod ezt képzelni? Végigkínlódja az egyetemet, ledoktorál, és mindezt miért? Hogy utána egyszerre két, lila fejjel üvöltő gyerek koszos pelenkáját cserélgesse egész álló nap. Én mondom, neki vége – ezzel leveti magát a székre.

– Ugyan már, Anna! Attól, hogy valakinek kisbabái lesznek, még nem ér véget az élete. Különben is, a nehézségeken túl a gyermekek születése hatalmas boldogság az egész családnak.

– Mondod ezt te, aki két méternél közelebb nem ment még egy babához sem – vágja rá gúnyosan. – Nekem van egy kétéves unokaöcsém, hidd el, felér egy természeti katasztrófával! Leila karrierjének akkor is vége. Friss diplomás ügyvédként senkinek nem fog kelleni két poronttyal a nyakában.

Nem megyek bele további vitába, tudom, hogy értelmetlen. Helyette inkább megkérdezem:

– Egyébként ki is ez a Leila, akiről beszélünk?

– Jaj, tudod… két évfolyammal alattunk járt a gimibe. Egész csinos volt, de tök stréber, a tanárok kedvence.

Elgondolkodom, majd felrémlik előttem egy szemüveges, hosszú, mogyoróbarna hajú lány képe, aki mindig a könyveit bújta. Egyszer leültem mellé az ebédlőben, és kellemes eszmecserét folytattunk az aktuális olvasmányainkról.

– Igen, emlékszem rá. Kedves lány volt. És mi a helyzet a mai késéssel? – kérdezem, bízva abban, hogy témát válthatunk.

– Felszaladt egy szem a harisnyámon, ezért kénytelen voltam teljesen átöltözni – mondja nagy sóhaj kíséretében. – De még így is egész hamar ideértem.

Elnézem, ahogy a fogashoz sétál, és felakasztja a kabátját. Mint mindig, öltözékét ma is kivételes gonddal állította össze, mintha egy divatmagazinból lépett volna ki. Vaníliaszínű blúzához halvány, púderrózsaszín ceruzaszoknyát visel, színben teljesen hozzáillő bokacsizmával. Magas, karcsú testalkatán minden ruha jól áll, és ezt ki is használja. Hosszú, szőke haját precízen kivasalta, zöld szemét macskaszerűen kihúzta fekete szemhéjtussal.

Az egyetemen ismerkedtünk meg, és egy csapásra legjobb barátnők lettünk. Nekem szükségem volt az ő magabiztosságára, neki pedig jól jött a segítségem a tanulás során. Mind a ketten informatika–könyvtár szakra jártunk, majd itt kötöttünk ki. Én azért választottam ezt a szakmát, mert ez a szenvedélyem, neki az a mottója, hogy „Legalább a könyvek nem beszélnek vissza”. Nincs sok közös bennünk, de valahogy mégis megértjük egymást.

– Ezt nézd meg! Végre megtaláltam a tökéletes menyasszonyi ruhát! – mondja izgatottan, miközben felém nyújtja a telefonját.

Elveszem tőle a készüléket, hogy jobban lássam. A képen egy lélegzetelállítóan szép, pánt nélküli, hófehér ruha van. Egyenes vonalú, csipke felsőrészén Swarovski kristályok csillognak, hatalmas, habos tüllszoknyája igazán hercegnőssé teszi. Elképzelem benne Annát, ahogy végigsétál a padsorok között, és minden tekintet rászegeződik.

– Ez valóban gyönyörű, remek választás! – dicsérem meg, azzal visszaadom a telefonját, és beletemetkezem a könyvek válogatásába. Miközben végigböngészem az online könyvesboltok sikerlistáját, Anna megállás nélkül az esküvői előkészületekről fecseg.

Augusztusban lesz a nagy nap, és persze én leszek az egyik koszorúslány. A vőlegénye, Patrick igazán helyes srác. Barna haj, zöld szemek, magas, kidolgozott test, okos, és ha mindez nem lenne elég, gazdag is. A szüleinek híres családi vállalkozása van, ékszerekkel foglalkoznak. Amióta Patrick lediplomázott, ő intézi a cég pénzügyeit. Igazi főnyeremény. Két éve vannak együtt Annával, és tavaly nyáron megvolt a lánykérés is egy romantikus vacsora alkalmával. Hatalmas esküvő lesz egy pompás kastély kertjében, igazi világra szóló lakodalom. Én nem rajongok az ilyen eseményekért, de természetesen a barátnőmet támogatva ott segítek, ahol tudok.

– Eldöntötted már, hogy milyen színű ruhát szeretnél? Rózsaszín vagy mentazöld?

A kérdésre felocsúdok gondolataimból.

– Legyen a mentazöld, ha nem bánod.

– Szuper, akkor a héten el is mehetünk kiválasztani! – mondja lelkesen.

– Rendben – válaszolom, de már nem is figyelek rá, mert ráakadtam egy nagyon érdekes könyvre, ami a tudatos álmodás titkairól szól. Beleolvasok a tartalmába, és gyorsan hozzáírom a listához. Egy pillanatra eszembe jut az álmom, de gyorsan elhessegetem.

A délelőtt további része tartalmas munkával telik. Hétfői napokon nem látogatható a könyvtár, az épületet nyugalom uralja.

– Mehetünk ebédelni? – kérdezi Anna pontban délben, és már veszi is a kabátját.

– Persze, indulhatunk – mondom, miközben én is felöltözöm.

Kifelé menet találkozunk néhány kollégával, nyilván ők is megéheztek. A könyvtár előtti kis tér időközben megtelt élettel. A nap már kellemesen melegen süt, hunyorgok a hirtelen támadt fényességben.

A Nimfa kávézó felé vesszük az irányt, ami öt percre van innen. A neve ma már kissé megtévesztő. Kezdetben valóban csak forró italokat és péksüteményeket árultak, de a rengeteg vendégnek köszönhetően időközben étteremmé nőtte ki magát. Annával minden hétköznap itt ebédelünk, ez a törzshelyünk. Leginkább egy görög tavernára emlékeztet a nagy faasztalokkal, -székekkel és kék-fehér kockás terítőkkel. Mindez nem véletlen, hiszen a tulajdonosnak, Leónnak görög felmenői vannak.

Keresek egy üres asztalt a virágokkal díszített teraszon, Anna pedig bemegy rendelni. A rózsaszín, fehér és bordó leanderek eltakarják az utca nyüzsgő forgatagát. Mellettem egy középiskolás korú lány beletemetkezik a laptopjába, és szédítő sebességgel pötyög a billentyűzeten. Lehet, hogy épp az első regényét írja, és egyszer még híres lesz. Velem szemben két üzletember beszélget elmélyülten a kihűlt kávék és félig megevett croissant-ok fölött.

Hamarosan felbukkan Anna a pincér kíséretében, valamin jóízűen nevetnek. Integetek neki, hogy észrevegyen, mire megindul felém kecsesen lavírozva az asztalok között. Ahogy helyet foglal, még mindig mosolyog, és hátradobja a válla fölött mézszínű haját.

– Megkérdeztem Kevint, hogy ő is felszolgál-e az esküvőmön. Az volt a válasza, hogy igen, de szívesebben játszaná el a vőlegény szerepét.

– Azt elhiszem. És véleményem szerint a szemben ülő két úriember is beállna a sorba – jegyzem meg nevetve. A szemem sarkából látom, hogy abbahagyták a beszélgetést, és minket figyelnek.

Ekkor megjelenik Kevin, kezében a cézársalátáinkkal és két szénsavmentes ásványvízzel.

– Hölgyeim, jó étvágyat az ebédhez! – mondja, miközben elénk teszi a tányérokat.

– Köszönjük! – vágjuk rá egyszerre, és máris hozzálátunk az evéshez. A saláta egyszerűen mennyei. Egy ideig csendben falatozunk, majd Anna megkérdezi:

– És mi újság veled és a szőke hercegeddel? Megkérte már a kezed?

– Hát tudod, csak a szokásos unalmas hétköznapok, ami nekünk tökéletesen megfelel. Szerintem nem tervez még lánykérést, de te leszel az első, aki megtudja. Ne aggódj!

– Nem értem, mire vártok még. Ő egy álompasi, és teljesen összeilletek. Hány éve is vagytok már együtt?

– Most lesz négy éve, hogy megismerkedtünk.

– És nem akarsz hozzámenni? – kérdezi hitetlenkedve, ahogy leteszi a villáját.

Megfontolom a választ, miközben lenyelem az utolsó falatot, és iszom néhány korty vizet.

– Szó sincs róla, hogy ne akarnék, de így is jól megvagyunk együtt. Nem szeretnénk semmit elsietni – magyarázom. – Te két év együttlét után biztosan tudod, hogy Patrick az igazi? Hogy vele szeretnéd leélni az életed hátralévő részét?

– Hát persze! Nála jobbat keresve sem találnék – mondja magabiztosan, és meglengeti előttem a kezét, amelyen ott ragyog a hatalmas gyémántgyűrű.

Kevin hozza a számlát, fizetünk, és elindulunk a könyvtár felé. Annyira hívogató a kinti idő, hogy nem igazán esik jól visszamenni dolgozni. Séta közben Anna belebújik a telefonjába, én pedig szüntelenül azon töprengek, amiről beszélgettünk. Vajon tényleg ilyen egyértelműnek kellene lennie, hogy ha ennyi ideje összekapcsoltuk az életünket valakivel, akkor ő az igazi? Ha szeretjük egymást, és boldogok vagyunk együtt, akkor ő az, akit nekem szánt a sors? Ő lehet a lelki társam, akivel egy életre szóló esküt kellene tennünk egymásnak?

Az épület elé érve látjuk, hogy megérkezett a kis fehér furgon, ami egy fiókkönyvtárból hozott át könyveket. Otto készségesen a segítségükre siet, és útbaigazítja őket, hogy mit hova tegyenek.

Amint leülünk az irodában, folytatom a könyvek keresgélését, ám ezúttal kicsit más vizekre evezek. Kimondottan olyan olvasmányok után kutatok, amik a lelki társakról, ikerlelkekről szólnak. Ráakadok egy nagyon érdekes cikkre, ami a lelki társ legendájáról szól. Rögtön el is olvasom:

„A görög mitológia szerint a kezdetekben az embereknek négy karjuk, négy lábuk és egy kétarcú fejük volt, és mivel Zeusz félt ezek hatalmától, szétválasztotta őket, és arra ítélte, hogy egész életükön át az őket kiegészítő feleket keressék.”

Találok információkat arról is, hogy bizonyos elméletek szerint a lelki társak előző életükben együtt éltek. Ezért van az, hogy amikor találkozunk vele, úgy érezzük, hogy nagyon régóta ismerjük egymást, és teljesen egy hullámhosszon vagyunk. Sajnos azonban az is előfordul, hogy a két tökéletesen összeillő fél soha nem talál egymásra. Ilyenkor csak abban bízhatunk, hogy talán egy másik életben megtaláljuk őt.

Erre a gondolatra egy pillanatra görcsbe rándul a gyomrom. Elképzelem a bolyongó lelkeket, akik egy életen át keresik egymást, de hiába. Az ő sorsuk a mélységes szomorúság és fájdalom.

Anna hangja zökkent ki a merengésből:

– Emily, figyelsz te rám egyáltalán?

– Persze, mit is mondtál? – kérdezem ártatlanul.

– Azt kérdeztem, hogy a rózsa vagy a liliom illene jobban a menyasszonyi csokromba. Minden rendben? Olyan, mintha valahol máshol járnál. – Homlokát ráncolva, gyanakvóan néz rám a monitor fölött.

– Ne haragudj, csak belefeledkeztem a keresgélésbe. Ami pedig a virágot illeti, egyértelműen a rózsa.

A munkaidő hátralévő része csendesen telik, mindketten a feladatunkra összpontosítunk. A nap végére sok új megjelenésű könyvet gyűjtöttünk össze, amit holnap megrendelhetünk.

Összepakolunk, kikapcsoljuk a számítógépeket, és elindulunk lefelé a hosszú lépcsősoron. Otto a helyén ül, előtte egy újság hever kinyitva, épp a sportrovatot böngészi. Felnéz belőle, és jókedvűen köszön:

– További kellemes napot, hölgyeim!

– Viszlát, Otto! Holnap találkozunk! – búcsúzunk, majd kilépünk az ajtón.

Továbbra is ragyogó idő van odakint, a kabát kezd feleslegessé válni.

– Terveztek valamit ma estére? – kérdezem Annától.

– Nagyjából annyit, hogy egy üveg édes vörösbor mellett megbeszéljük az esküvőszervezés további teendőit – válaszolja. – Megjött Patrick, megyek is. Ne vigyünk el? – kérdez vissza a válla fölött.

– Nem, köszönöm! Tudod, szükségem van a sétára – hárítom el udvariasan az ajánlatot. – Akkor jó pihenést!

– Nektek is! – mondja, és már szalad is a várakozó fekete autóhoz. Megvárom, amíg elmennek, azután elindulok hazafelé.

Most, hogy a növények kibontották szirmaikat, még színesebbnek tűnik minden. Elbűvöl a pillangók keringője, ahogy szállnak virágról virágra. Mélyen beszívom a tavasz mámorító illatát, hallgatom a szorgos méhek dongását.

Gyerekek csoportja halad el mellettem, hátukon súlyos iskolatáskát cipelnek. Az egyik fiú lelkesen gesztikulálva magyaráz valamit a többieknek. Egy óvodáskorú kislány az anyukája kezét fogja, közben szüntelenül csacsog, levegőt is alig vesz. Bizonyára rengeteg mesélnivalója van. Egy idős házaspár hatalmas bevásárlószatyrokkal várakozik a buszmegállóban, miközben szorosan kapaszkodnak egymásba. Jó érzés látni, hogy ilyen hosszú idő elteltével is így ragaszkodnak a másik felükhöz.

Összerezzenek, amikor egy biciklis futár szédítő sebességgel elszáguld mellettem. Betölti a levegőt a frissen sült pizza fűszeres illata. Megkordul a gyomrom, ebéd óta rendesen megéheztem.

Hűsítő szellő borzolja a hajam, ahogy ráfordulok az utcánkra, melyet rózsaszínre festenek a virágba borult cseresznyefák. A házunk előtt megtorpanok, kiveszem a postaládából a leveleket. Semmi érdekes, csak néhány befizetendő számla. Végignézek az otthonomon, és megrohannak az emlékek.

Ebben a helyes, két hálószobás, amerikai konyhás házban anyukámmal laktunk, amíg el nem veszítettem őt. Kislányként minden mozdulatát áhítattal figyeltem. Sürgölődtem körülötte, amikor a reggeli omlettet készítette, hagyta, hogy én üssem fel a tojásokat. Engedte, hogy segítsek megmetszeni a rózsákat, majd puszival enyhítette a fájdalmat, amikor egy tövis megszúrta az ujjam. Nyáron a bársonyosan puha fűben hanyatt fekve néztük a habos felhőket, ahogy folyamatosan változtatták alakjukat, és úsztak tovább a végtelen kék égen. Télen madáretetőt akasztottunk az almafa ágára, majd gondosan ellenőriztük, hogy mindig legyen benne elegendő eleség. Azután a jó meleg szoba ablakából néztük izgatottan, amint egymás után röppenek az etetőre az éhes madarak.

Merengésemből egy kis méretű, keverék kutya zökkent ki, aki két lábra állva nyalogatja a nadrágom szárát. Lehajolok hozzá, megpaskolom a fejét, amit boldog farokcsóválással köszön meg. Kisvártatva odaér a gazdája is, egy negyven körüli, terebélyes nő, aki a futástól zihálva szitkozódik.

– Jaj, Jerry, az őrületbe kergetsz! – fújtatja, miközben rácsatolja a pórázt rakoncátlan kedvencére. – Bocsásson meg, kérem, remélem, nem koszolta össze a ruháját!

– Ugyan, nem történt semmi – mosolygok rá, aztán bemegyek a lakásba.

Levetkőzöm, a leveleket a konyhaasztalra dobom. Felszaladok kezet mosni, és átveszek egy kissé elnyűtt fehér pólót. A lépcsőn lefelé menet lófarokba kötöm a hajam, majd nekilátok vacsorát készíteni.

Rozmaringos csirkemell lesz a mai menü, párolt zöldséggel és joghurtos öntettel. A telefonomon megnyitom a receptet, és előkészítem a hozzávalókat. Bekapcsolom a rádiót, mert az ismerős dallamokat dúdolgatva kellemesebben telik az idő.

Vékony szeletekre vágom a húst, és bepácolom. A rozmaring, a bazsalikom és a citrom egyvelegétől jó szaftos marad, nem szárad ki. Miután szép sorban a tepsibe helyezem a szeleteket, beteszem a sütőbe, és elindítom a grillezést. Ezután apró rózsákra szedem a brokkolit és a karfiolt, majd bő vízzel tisztára mosom. Hámozást követően vékony karikákra vágom a ropogós sárgarépát, egyet-kettőt meg is kóstolok belőle. A zöldségeket egy fazékba teszem, elkezdem párolni, majd a krémes görög joghurtot gyorsan kikeverem egy csipet fűszerrel.

Amíg várom, hogy minden elkészüljön, rákeresek a közösségi oldalon Leilára. Bár a vezetékneve nem jut eszembe, Anna ismerősei között hamar rábukkanok. Pont olyan, mint amilyenre emlékeztem, csak most gömbölyödő pocakján pihenteti két kezét. Hatalmas, barna szeméből mélységes szeretet sugárzik. Anna tévedett. Nem teszi tönkre az életét, csak egy gyönyörű új fejezet kezdődik benne.

Felkapom a fejem, amikor meghallom az autó zúgását, ahogy begördül a kocsifelhajtóra. Néhány pillanattal később nyílik a bejárati ajtó, és belép rajta Eric.

Nem veszi észre azonnal, hogy a konyhából figyelem, amint lerúgja a lábáról a cipőt, és felakasztja a kabátját. Kócos, szalmaszőke haja az égnek mered, kék szeme az óceánt idézi. Markáns, enyhén szögletes álla kimondottan jóképűvé teszi.

Látom rajta, hogy fáradt, de amikor meglát, kedvesen elmosolyodik.

– De jó illatok vannak, farkaséhes vagyok – mondja, és körém fonja a karját.

– Épp időben érkeztél – közlöm, és lábujjhegyre állva puszit nyomok az arcára. Lekapcsolom a sütőt, és egy nagy tálra halmozom az aranybarnára sült húst és a köretet.

Eric felhajtja az ingujját, és megteríti az asztalt a vacsorához.

– Milyen napod volt? – kérdezem, miközben kikapcsolom a rádiót, és leülünk enni.

– Amióta felvázoltuk a lakópark terveit, rengeteg új megrendelés érkezik. Ma ki kellett mennem az építkezésre, mert nem minden halad úgy, ahogy az elvárható lenne. Szóval elég kimerítő. Holnap reggel megint hamar el kell indulnom, a kivitelezőkkel fogunk tárgyalni. Sajnálom, de már nem leszek itthon, amikor felkelsz. Ez a hús isteni lett! – teszi hozzá, és jókora adagot lapátol a szájába.

– Persze, nem gond. Intézd csak, amit kell!

Eric építészmérnöknek tanult, és most jól menő saját vállalkozása van, amit az egyik egyetemi haverjával indítottak három évvel ezelőtt. Azóta jóformán reggeltől estig dolgozik, sokszor itthon is a munkával van elfoglalva. Ettől függetlenül szereti, amit csinál, és a vállalkozás nagyon jövedelmező.

– És neked hogy telt a mai nap? – érdeklődik két falat között.

– Elég sok könyvet sikerült összeszedni, amiket holnap meg is rendelünk. Ezenkívül Anna megállás nélkül az esküvőről beszél, ami persze teljesen érthető. A héten valamelyik nap elmegyünk koszorúslányruhát választani – mondom nem túl nagy lelkesedéssel. Az az igazság, hogy nem rajongok a lagzikért, távol áll tőlem az ilyen eltúlzott felhajtás.

– Biztos gyönyörű leszel benne. Az esküvőt meg majdcsak átvészeljük valahogy – próbál nyugtatni, és biztatóan megszorítja a kezem.

Miután befejeztük a vacsorát, elkezdjük leszedni az asztalt. Eric vállalja a mosogatást, én elteszem a maradék ételt a hűtőbe.

Amint kész vagyok, végignézem a nappaliban a kaktuszokat. Az utolsó népszámlálás alapján hetvenkilencféle szúrós kis növényem van itthon. A napsütötte ablakok közelében kimondottan jól érzik magukat. Némelyiknek igazán édes, mesebeli neve van. A kedvenceim a nyuszifül, ami valóban úgy néz ki, mint a nyulak hosszú füle. Az öreg hölgy a maga gömbölyded formájával és élénklila virágával. A tündérvár a toronyszerű indáival és fényes tüskéivel, valamint a csillagkaktusz az elképesztően sárga virágával. Adok nekik egy kis vizet, és néhányat kicsivel arrébb teszek, hogy jobban elférjenek.

A konyhában megcsörren Eric telefonja. A beszűrődő beszélgetés foszlányaiból hallom, hogy munkaügyben keresik.

– Felmegyek tusolni – súgom neki hangtalanul, mire ő feltartja a hüvelykujját.

A fürdőszobában ledobom magamról a ruhákat, majd kiengedem a hajam, hogy kimossam belőle a sült hús füstös szagát. Beállok a zuhany alá, és olyan forró vizet engedek, hogy perzseli a bőröm. Miközben levendulás sampont dörzsölök a hajamba, nyílik a zuhanykabin ajtaja. A hátam libabőrös lesz a beáramló hideg levegőtől. Eric hátrahajtja a fejem, és finoman belemasszírozza a habot sötét fürtjeimbe. Behunyom a szemem, jól esik a kényeztetés. Amikor felé fordulok, egyik kezét a tarkómra téve gyengéden magához húz, és szenvedélyesen csókolózni kezdünk a zubogó vízsugár alatt. Másik keze lassan lefelé vándorol, ujjai a mellemet cirógatják. Egész testem beleremeg, mikor ajka a nyakamat, majd a fülemet érinti. Tenyerem végigsiklik izmos mellkasán, beletúrok nedves hajába. A hátam a nyirkos csempének nyomódik, az egyik lábammal átölelem a derekát. A forró gőz tejfehér ködként borul ránk, mindent elhomályosít. Az érzékeim eltompulnak, ahogy a vágytól felhevülten elmerülünk egymásban.

Nem sokkal később Eric egy fehér törölközővel a derekán mossa a fogát. Belebújok barackszínű, puha fürdőköntösömbe, és megpróbálom kifésülni a gubancokat zabolátlan tincseimből. Hajszárítás után én is fogat mosok, és felveszek egy nagy, szürke férfipólót. Leér a térdemig, de ezekben szeretek a legjobban aludni. Ezután befekszem Eric mellé az ágyba, hozzábújok, a fülemre húzom a takarót, és pillanatokon belül el is nyom az álom.

Ritkán olyan a való, mint
Az álmodott boldogság,
Mindig édesebb az álom,
Mint a legszebb valóság.

Kisfaludy Atala

Állok a peronon, és várom, hogy a vonat megérkezzen. Az eső özönvízszerűen ömlik a sötétszürke gomolyfelhőkből, ezért behúzódom az üvegtető alá. A záporozó vízcseppek szüntelenül kopognak a fejem fölött. A vasútállomás régi, kopott, piros órájára nézek. Hamarosan meg kell érkeznie. Mellettem a padon egy idős ember fekete ballonkabátban és kalapban újságot lapozgat. Leginkább egy nyugdíjas éveit töltő detektívre emlékeztet. Láthatóan nem zavarja a körülötte tomboló ítéletidő. Egyre több bosszús várakozó áll a menedéket nyújtó fedél alatt, kezükben tartják esővíztől csöpögő esernyőjüket. A távolból harangszó hallatszik, a vonatnak már itt kellene lennie. Hirtelen viharos szél támad, kikapja az olvasó úr kezéből az újságot, és messzire sodorja. Feláll a helyéről, és tehetetlenül nézi, ahogy a papírlapok táncot járnak az egyre sötétedő égen. Végtelennek tűnő percek után a hangosbemondó végre megszólal, és közli, hogy szerelvény érkezik. Hamarosan megpillantom a gomolygó fehér füstöt, mely kígyóként tekereg a közeledő vonat kéményéből. Mozgolódás támad. Van, aki hatalmas bőröndjével a felszálláshoz készülődik, mások izgatottan várják, hogy végre átölelhessék szeretteiket. A mozdony fülsértő nyikorgás közepette, nagy szusszanással megáll. Amint az ajtók kinyílnak, az emberek tolakodva próbálnak minél előbb leszállni. Munkából hazatérő férjek integetnek feleségüknek, rég nem látott unokák szaladnak a nagymama ölelő karjába. Tekintettem ide-oda ugrál a színes esernyők rengetege fölött, remélve, hogy meglátom Ben szikár alakját. Már csak páran vannak a vonaton, amikor mosolyogva előtűnik a tömegből. Szívem nagyot dobban, az emberek között átfurakodva sietek felé. Ahogy odaérek, felkap, és boldogan megpördül velem. Amikor ajkunk összeér, minden megszűnik létezni körülöttem. Már nem hallom a mellettünk állók beszélgetésének foszlányait, a sípszót, ami a mozdony indulását jelzi, és észre sem veszem, hogy közben bőrig ázunk az esőben.

2. fejezet

Reggel álomittasan ébredek, egy másodperc töredékéig azt sem tudom, hol vagyok. Gondolatban visszarepülök a pályaudvarra, még hallani vélem az eső kopogását. Nem tudom, mit kezdjek ezekkel az éjjeli látomásokkal. Biztosan jelentenek valamit, de most sajnos nincs időm ezen rágódni, készülődnöm kell. Eric már valóban elment, mindig nagyon odafigyel arra, hogy ne ébresszen fel.

Kapkodva felöltözöm, és leszaladok, hogy indulás előtt egyek pár kanál müzlit. Előveszek egy kék üvegtálat, szórok bele gyümölcsökkel dúsított gabonapelyhet, és nyakon öntöm friss, hideg tejjel. Nem igazán figyelek oda, csak gyorsan belapátolom, le is csöpögtetem a világoszöld fölsőmet.

Miután csörömpölve beteszem az üres tálkát a mosogatóba, bosszankodva felsietek, és átveszek egy vékony, mustársárga garbót. Alapos fogmosás után néhány mozdulattal átkefélem a hajam, és hamarosan indulásra készen állok az ajtóban.

Amikor kilépek a szabadba, meglepődve veszem észre, hogy az éjszaka folyamán valóban esett egy kis eső. Valószínűleg csak gyors tavaszi zápor volt, de a természetnek éppen elegendő ahhoz, hogy felfrissüljön. Felhőknek már nyoma sincs, az ég ragyogóan kék. Az aszfalt még nedves, elvétve néhány kisebb-nagyobb pocsolyát is kikerülök útközben.

A faleveleken és a virágok szirmain úgy csillognak a vízcseppek, mint ezernyi tündöklő gyémánt. Néhány csapzott tollú kis veréb fürdőzik az út mellett összegyűlt tócsában. Valamivel előttem egy anyuka sétál aprócska kisfiával. A gyermek hatalmas örömmel ugrál bele az összes létező vízfoltba, míg édesanyja nevetve figyeli őt. Épp, amikor elhaladok mellettük, a fiú észrevesz egy csigát a fűben. Leguggol mellé, és csodálkozva nézi, ahogy az állat ijedten visszahúzódik háza védelmébe.

Egy sötét öltönyös férfi, fülén mobiltelefonnal, olyan lendülettel előz meg, hogy kis híján fellök.

– Elnézést! – tátogja, ahogy egy pillanatra visszafordul, majd folytatja is a beszélgetést. Véleményem szerint épp elkésik egy fontos üzleti tárgyalásról, mert a felesége a hétvégi programmal traktálja.

Egy nyúzott arcú apuka az autó hátsó ülésére próbálja beparancsolni három szófogadatlan csemetéjét. Kétségbeesett tekintettel néz rám, mire én együttérző mosolyt küldök felé. Nem lehet egyszerű feladat ennyi gyereket útnak indítani reggel úgy, hogy még ő is időben beérjen a munkahelyére.

Otto már a könyvtár bejárata előtt álldogál, szájából lóg füstölgő pipája. Két pöfékelés között barátságosan integet felém.

– Ma a szokásosnál is korábban jött, hercegnő.

– Jó reggelt, Otto! Igyekeztem, hogy végezni tudjak mindennel – magyarázom, de azt nem árulom el neki, hogy még az álmomnak is utána szeretnék nézni, mielőtt Anna megérkezik. Elhessegetem az arcom elől a vaníliás dohány édeskés illatát, és belököm a nehéz tölgyfa ajtót.

Felsietek a lépcsősoron, és egyenesen az iroda felé veszem az irányt. Még félig rajtam van a kabát, amikor bekapcsolom a számítógépet, és elkezdem keresni az álomfejtéssel kapcsolatos könyveket. Rá is akadok néhány használható példányra, majd megnézem a könyvtár katalógusában, hogy melyik részen találom őket.

Elindulok a felnőtt kölcsönzőrészleg felé, ahol megkeresem a pszichológiai témájú köteteket. A polcsorok között hamar rábukkanok az álmok jelentésével foglalkozó könyvekre. Leemelek néhányat a helyéről, és törökülésben elhelyezkedek a puha szőnyegen.

Az első, amit a kezembe veszek, a szimbólumokról szól. Eszerint a megcsalásról való álmodás azt jelzi, hogy nem vagyok összhangban a személyiségemmel, esetleg olyan problémáim vannak, amiket magamnak sem ismerek be. Egy másik szerző azt ecseteli, hogy azért álmodhatok ilyeneket, mert én vagyok az, aki fél attól, hogy megcsalás áldozatává válik. Na, ezt a magyarázatot nyugodt szívvel kizárhatom. Eric sosem tenne ilyet. Mind közül a legérdekesebbnek Freud álomelméletét találom, az egyik részt többször elolvasom egymás után.

„Az álmok képében olyan elnyomott vagy tudattalan vágyak, késztetések állnak, amelyeket az ember nem szeretne önmagának bevallani, azt az ébrenlét fázisában nem meri megtenni.”

Ez az elképzelés mélyen gondolkodóba ejt. Vajon tényleg erről van szó? A tudatalattim szerint más férfi mellett lenne a helyem?

– Hát te meg mit csinálsz itt? Már mindenhol kerestelek.

Felkapom a fejem, ijedtemben még a könyv is kiesik a kezemből. Anna csípőre tett kézzel tornyosul fölém.

– Úristen, halálra rémítettél! Nem hallottam, hogy jössz.

Felveszi az egyik kötetet a földről, érdeklődve megforgatja.

– Álmok enciklopédiája? – kérdezi hitetlenkedve. – Mégis mit keresel?

Egy rövid ideig vívódom azon, hogy mit mondjak, aztán belátom, hogy nincs értelme mellébeszélni:

– Mostanában különös álmaim vannak, azokra próbálok választ találni.

Anna gyanakvóan végigmér, majd leül velem szemben. Lapozgatni kezd egy régi, vaskos könyvet, és fennhangon ezt olvassa:

– „Az ókorban azt hitték, hogy az álmokat az istenek küldik az embereknek, hogy megoldást találjanak sorsuk irányításához, betegségeik gyógyításához. A hagyományos kínai felfogás szerint álom idején a lélek képes elhagyni az ember testét.” Ugye nem mondod, hogy te ezeket elhiszed? – kérdezi, majd válaszra sem várva fellapoz egy másik könyvet.

– „A pszichoanalízis néhány elmélete szerint a repüléssel kapcsolatos álmokat erotikus vágyként kell értelmezni.” Azt hiszem, beszélnem kell Patrickkel, nem olyan rég álmodtam ilyet – mondja nevetve, majd feláll, és becsukja a könyvet. – Na gyere, segítek visszapakolni ezeket, aztán menjünk dolgozni. Rebeka kérte, hogy soroljuk be a tegnap délután átszállított könyveket a helyükre. Közben elmesélheted, hogy mi a helyzet ezekkel a titokzatos álmokkal – mondja, miközben a kezét nyújtja felém, és felsegít a földről.

Anna vidámságától egy kicsit jobban érzem magam, lazul a szorítás a gyomromban. Amint minden a helyére kerül, elindulunk a raktár felé, és kitoljuk a kiskocsira készített könyveket. A felnőtt részleggel kezdünk. A köteteket az író vezetékneve szerint betűrendbe sorolták, nekünk csak fel kell tennünk őket a megfelelő polcra. Alighogy megállunk a szépirodalmi témájú sorok között, Anna kíváncsian nekem szegezi a kérdést:

– Szóval mit álmodtál, ami ennyire nem hagyott nyugodni?

Bár nincs a közelben senki, hangomat lehalkítva válaszolok neki:

– Nem először fordult elő, hogy álmomban egy másik férfival vagyok, aki iránt nagyon mély érzelmeket táplálok.

– Ennyi az egész? – hördül fel, úgy kell rászólnom, hogy legyen kicsit csendesebben. – Emily, meg sem tudnám számolni, hogy hányszor voltam már más pasival álmomban. És akkor mi van? Attól még nem csaltam meg senkit. Ha már az egész hátralévő életemet Patrickkel fogom leélni, legalább éjszaka hadd legyenek buja fantáziáim.

– Igen, de ez most valahogy más – mondom bizonytalanul. – Ezek a látomások mindig ugyanarról a férfiról szólnak. Ben olyan…

– Ben? – kérdezi Anna értetlenül.

– Így hívom őt álmomban – magyarázom ügyetlenül.

– És jóképű az illető? – vonja fel kacéran egyik szemöldökét. Látom, hogy nem vesz komolyan.

– Nem ez a lényeg – sóhajtok. – Csak úgy érzem, hogy bár az egész csak a fejemben játszódik le, attól még nem helyes.

– Az a baj, hogy túlságosan lelkis vagy. Az égvilágon senkit nem bántasz ezekkel, inkább örülhetnél, hogy ilyen izgalmas éjszakáid vannak.

Ahogy folytatjuk a pakolást, elgondolkozom azon, amit mondott. Talán igaza van, és tényleg én fújom fel a dolgot. Lehet, hogy valóban nem ártok senkinek. Ám közben eszembe jutnak Freud szavai. Mi van, ha a rég elnyomott vágyak próbálnak felszínre törni?

Örülök neki, hogy Anna témát vált, amikor továbbmegyünk a történelmi és háborús könyvek felé.

– Patrick felvetette, hogy talán mégsem kellene lány- és legénybúcsút tartani. Szerinte az olyan közhelyes.

– És te szeretnél? – kérdezem, habár tudom a választ.

– Még szép! Egy ilyen bulit nem szabad kihagyni, jó esetben csak egyszer van egy életben. Mondtam is Patricknek, hogy lánybúcsú nélkül nem megyek férjhez. Azt hiszem, ezzel sikerült meggyőznöm.

– Hogy őszinte legyek, én szívesen kihagynám. Nem igazán találom vonzónak, hogy egy majdnem meztelen, izomagyú férfi lejtsen nekem öltáncot. Szerintem ez inkább kínos, mint szexi.

– Jaj, Emily, mikor lettél te ilyen szende szűzlány? Nem emlékszel, milyen jókat mulattunk az egyetemen? – kérdezi, miközben a romantikus regényeket is a helyükre tesszük.

Azokban az időkben valóban sok buliban volt részünk. Jókat nevetünk, ahogy felidézzük kedvenc történeteinket. A legjobb az volt, amikor Anna kitalálta, hogy rendezzünk egy versenyt, hogy melyikünk tudja meghívatni magát több italra egyetlen éjszaka alatt. Akkor épp mindketten szinglik voltunk, így bárkivel szabad volt a flörtölés.

Bár tudtam, hogy nincs sok esélyem, azért aznap este igencsak kicsíptem magam. Sosem készülődtem olyan hosszú ideig, mint akkor. Egy fekete, pánt nélküli rövid ruhát választottam, hozzá fekete, magas sarkú szandált. Kivasaltam a hajam, kihúztam a szemem fekete tussal, még egy kis szájfényt is megengedtem magamnak, hogy teltebbnek tűnjön az ajkam.

Aztán persze, amikor megláttam Annát, egyből elment a kedvem az egésztől. Mellette szürke kisegérnek éreztem magam. Egy mélyen dekoltált, fehér, hihetetlenül mini ruhát viselt, ami az egész hátát fedetlenül hagyta. Ugrattam is vele, hogy nem bízott sokat a képzeletre. Száját élénkpirosra rúzsozta, és felvett egy tűzpiros magas sarkú cipőt, amitől a lába a szokásosnál is hosszabbnak látszott. Ragyogó szőke haját laza hullámokba rendezte. Egyértelmű volt, hogy a pasik le sem veszik majd róla a szemüket. Ő azonban le volt nyűgözve, hogy milyen dögös vagyok, és megfogadta, hogy ezentúl gyakrabban rángat el bulizni.

Indulás előtt megittunk egy önbizalomnövelő vodka-narancsot, majd kart karba öltve nekivágtunk az éjszakának. A lakástól pár sarokra lévő bárt céloztuk meg. Népszerű hely volt, és nem csak az egyetemisták körében. Tudtuk, hogy a korunkbeli, későn érő srácokkal nem sokra mennénk. Ők rendszerint legurítanak egy-két sört, elszívnak egy füves cigit, és hazamennek videojátékozni. Mi aznap az egyedülálló, pénzes üzletemberekre vetettük ki a hálónkat.

Mielőtt beléptünk a szórakozóhelyre, lefektettük a játékszabályokat. Csak vendégek hívhattak meg minket, a pultostól nem fogadhattunk el italt. Abban állapodtunk meg, hogy az alkarunk belső felére húzzuk a strigulákat szemceruzával, a benti félhomályban úgysem tűnik majd fel senkinek.

A bárban már jókora tömeg gyűlt össze. A szemem sarkából láttam, hogy többen is végig követtek a tekintetükkel, ahogy odasétáltunk a pulthoz, és leültünk a bárszékekre. Épp csak megbeszéltük, hogy egy óra múlva a mosdóban találkozunk, amikor két jóképű, izmos, harminc körüli pasi meghívott minket az első körre. Mivel nem állt szándékunkban túl hamar lerészegedni, úgy döntöttünk, hogy koktélokat rendelünk. Két ital után felkértek táncolni, azonban a parkett felé menet az egyik pincérnő a kezembe nyomott egy Cosmopolitant, és egy, a sarokban üldögélő, középkorú úrra mutatott. Szélesen mosolyogva megemeltem felé a poharam, és a büszkeségtől dagadva felhajtottam a tartalmát. Anna sem tétlenkedett, készségesen követett egy kopaszodó agglegényt, aki a pult felé húzta. Aztán, amikor fogdosni kezdte a combját, kimentette magát, és lépteit megszaporázva csatlakozott hozzám. Nem volt sok időm mulatni rajta, mert máris újabb hódolók gyűltek körénk.

Ahogy letelt az egy óra, Annának hét vonalka csillogott a karján, nekem egyel kevesebb. Nem bánkódtam rajta, abszolút megérte kihagyni a tapizást. Kicsit felfrissítettük magunkat, és folytattuk a játékot. Még három kör után az ital igencsak a fejembe szállt. A fülemben dübörgött a zene, hirtelen az egész hely forogni kezdett velem. A pulton könyökölve a tenyeremnek támasztottam a homlokom, és pár percre behunytam a szemem. Amikor ismét kinyitottam, egy magas, szőke szépfiú ült mellettem, és féloldalas mosollyal egy pohár vizet nyújtott felém. Hálásan belekortyoltam, a hideg folyadéktól azonnal tisztulni kezdett a fejem. Ahogy jobban megnéztem a megmentőmet, akkor vettem észre, hogy milyen hihetetlen kék szeme van. Abban a pillanatban megfeledkeztem a buta versengésről, és boldogan hagytam, hogy a kezemet fogva kivezessen a tömegből a friss levegőre.

Nem tudom, mennyi ideig üldögélhettünk kint a padon, a társaságában csak úgy repült az idő. Olyan őszinte érdeklődéssel fordult felém, ami számomra már régóta ismeretlen volt. Még az aznap esti kis játékunkról is beszámoltam neki, amin felettébb jól szórakozott. Ujjával végigsimított a kissé elmaszatolódott strigulákon. Erről eszembe jutott, hogy meg kéne keresnem Annát, akiről időközben teljesen megfeledkeztem.

Visszamentünk a fülledt, levegőtlen bárba, és az egymáshoz simuló, izzadt testek tömkelegén átnyomakodva a pult felé vettük az irányt. Anna épp egy halványzöld löttyöt szürcsölt, és azzal a sráccal flörtölt, aki a koktélokat keverte. Igyekeztem túlkiabálni a zajt, és az értésére adtam, hogy ideje indulni. Kicsit ellenkezett, de belátta, hogy egyedül nem fog hazajutni. Mivel minden lépésnél összeakadt a lába, két oldalról támogattuk őt a kijáratig.

Alighogy kiértünk a józanító hűvösbe, Anna belehányt az első útjába eső szemetesbe. Pár perc múlva hangos keréknyikorgással megállt mellettünk egy taxi, amit Eric hívott nekünk időközben. Segített beültetni részeg barátnőmet az autóba, majd apró puszit lehelt az arcomra.

Még akkor is önfeledten mosolyogtam, amikor feltámolyogtunk a lépcsőn a lakásba, és ruhástól befektettem Annát az ágyba. Én egy ideig éberen feküdtem, kezemben a mobilommal, amiben ott lapult Eric telefonszáma. Egymást kergették a gondolatok a fejemben, amíg el nem nyomott az álom.

Aznap éjjel bár Anna megnyerte a versenyt, az igazi győztes mégis én voltam. Akkor ismertem meg Ericet, akivel azóta is elválaszthatatlanok vagyunk.

Gyorsan elszaladt a délelőtt. Miután végeztünk a fantasy és a thriller témájú könyvek kirakásával is, visszatoljuk a raktárba a kocsit, és elindulunk ebédelni. Kifelé menet belebotlunk néhány látogatóba, akik kíváncsian lapozgatják az őket érdeklő köteteket.

A szabadba kilépve teleszívom a tüdőmet levegővel. A benti csend után üdítően hat rám a járókelők csevegése, és a folyamatos jövés-menés. A hajnali esőnek már nyoma sincs, az egyre erősödő napsütés minden cseppjét felszárította.

– Van ötleted, hogy mit együnk ma? – kérdezem Annát, miközben León étterme felé sétálunk.

– Mit szólnál egy jó kis gyroshoz?

– Tudod, hogy az bármikor jöhet – mondom fellelkesülve, mert már az említésétől is összefut a nyál a számban.

Hamar megérkezünk a Nimfához, ahonnan mennyei illatok áradnak.

– Majd én megrendelem, úgyis beszélnem kell Leónnal az esküvői menüvel kapcsolatban. Te addig keress valami jó helyet! – teszi hozzá, azzal el is tűnik mellőlem.

Az étteremben már sokan vannak, de azért találok még szabad asztalt, ahová leülhetünk. Nem messze tőlem két fiatal, csinos lány az ebédjét fotózza a telefonjával, miközben sanda oldalpillantásokat vetnek a pincérre. Kevin azonban a feladatára koncentrál, és ügyet sem vet rájuk.

A terasznak erről a részéről pont rá lehet látni az utcára a leanderek között. Amíg Annát várom, elnézem az arra járó embereket, akik látszólag mind sietnek valahová. Hirtelen megakad a tekintetem egy férfin, de mivel háttal áll nekem, nem vagyok biztos benne, hogy ő az. Lélegzet-visszafojtva figyelem ismerős vonásait. Megfelelő magasság, széles váll, sötétbarna haj. A szívem a torkomban dobog, várom, hogy felém forduljon, de elindul az ellenkező irányba. Felállok, hogy utánaszaladjak, de egyenesen belerohanok Annába.

– Emily, jól vagy? Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott.

Mire visszafordulok, már nem látom őt, olyan, mintha a föld nyelte volna el. Veszek néhány mély levegőt, és visszaülök a helyemre.

– Minden rendben, csak azt hittem, egy ismerőst látok a tömegben – válaszolom Annának, aki még mindig kérdőn néz rám.

– Ki lehet az, aki ennyire felzaklatott?

– Nem zaklatott fel, csak… Ó nézd, már kész is van az ebéd! – Érzem, hogy kicsit túl szélesen mosolygok, és a kelleténél hangosabban köszönöm meg Kevinnek, ahogy leteszi elém a tányért.

Gyorsan bele is harapok a pitába, hogy enyhítsem a zavaromat, és reménykedem benne, hogy Anna nem faggat tovább. Látom rajta, hogy nem elégedett a magyarázatommal, de szerencsére ő is elkezd enni. Próbálom élvezni a fűszeres hús, a sült krumpli és a krémes tzatziki egyvelegét, és más irányba terelni a gondolataimat.

– Sikerült mindent megbeszélni Leónnal?

– Igen. Egyeztettük a menüsort, az időpontot, az asztaldekorációt, egyszóval mindent. Megnyugtatott, hogy tökéletes lesz a nagy napom – mondja, és megtörli a szája szélét szalvétával.

– És a díszítésnél melyik színben maradtatok? – kérdezem, miután lenyeltem az utolsó falatot, és ittam néhány korty vizet.

– Megegyeztünk, hogy fehér, rózsaszín és menta színekkel lesz dekorálva az asztal is, így passzolni fog a ruhátokhoz. Tényleg, mikor megyünk próbálni?

– Péntek jó lesz? – vetem fel némi lelkesedést tettetve.

– Jó, akkor fel is hívom Donnát, hogy számítson ránk – mondja lelkesen, és tárcsázza is a telefonszámot.

Ahogy kifelé megyünk a teraszról, a tekintetem az utcát pásztázza. Valójában nem is volt ott senki, csak képzeltem az egészet, győzködöm magam, miközben visszafelé tartunk a könyvtárba. Nem tudom, miért van az, hogy a szívem mélyén mégis azt kívánom, bárcsak igaz lett volna.

A könyvtárban honoló csendet felváltotta a látogatók neszezése. Az aulában, a kölcsönzőpultnál sorban állnak az emberek. Diákok hozzák vissza a kötelező olvasmányokat, kisgyermekes szülők a mesekönyveket, és vannak, akik már a legújabb szerzeményekkel távoznak. A lépcsőn felfelé menet még épp hallom az idős hölgyet, aki azon méltatlankodik, hogy már megint késedelmi díjat kell fizetnie.

Az emeletre évre látom, hogy valaki már odatolta a könyvekkel megrakott kiskocsit a gyerekrészlegre. Miután lepakolunk az irodában, el is kezdjük a helyükre tenni a mesés- és versesköteteket. A játszókuckóban két kisfiú hatalmas tornyot épít a színes fakockákból. Valamivel odébb egy pár hónapos baba hanyatt fekszik a szőnyegen, és boldogan kalimpálva hallgatja édesanyját, aki mesét olvas neki egy könyvből. Mosolyogva hallgatom gurgulázó nevetését, ahogy anyukája megcsiklandozza gömbölyű pocakját.

– Hát nem aranyos? – fordulok Anna felé, aztán eszembe jut, hogy ő nem rajong a gyerekekért.

– De, az – mondja unottan, és vet rájuk egy pillantást. – Csak el ne kezdjen sírni.

Alighogy kimondja, a fiúk feldöntik a tornyot, a pici megijed, és éktelen ordításba kezd. Anyukája gyorsan felkapja, ringatni kezdi, és halkan egy dalt dúdolgat a fülébe. Közben rosszallóan néz a gyerekekre, akik inkább elpakolják a kockákat, és más elfoglaltságot keresnek. Anna színpadias sóhaj kíséretében csóválja a fejét, és „ugye én megmondtam” arckifejezéssel néz rám. Elnevetem magam.

– Te tényleg nem vagy anyatípus.

Mielőtt válaszolhatna, egy kisiskoláskorú lány bökdösi meg a karomat.

– Elnézést – mondja kicsit félősen. – Vannak olyan könyvek, amik pónikról szólnak?

Lehajolok hozzá, hogy a szemünk egy magasságba kerüljön.

– Szereted a pónikat? – érdeklődöm, mire bólintás a válasz. – Gyere, akkor keresünk neked néhányat.

Szaporán lépked utánam, hogy ne maradjon le. Megállunk a megfelelő sornál, és leemelek öt könyvet a polcról, ami érdekelheti.

– Tessék, ezekből biztosan tudsz választani – mondom, és a kezébe adom a kupacot.

Boldogan köszönetet mond, és óvatosan elindul a kis színes asztalok egyike felé, ahol büszke apukája várja őt.

Visszamegyek Annához, és folytatom a könyvek rendezgetését. Néhány mesébe belelapozok, elolvasok egy-egy mondatot, hogy tudjam, miről szólnak. Találok is pár igazán aranyos történtet, amiket bele lehet majd tenni a havi könyvajánló rovatunkba.

– Én bemegyek az irodába, és megrendelem a könyveket, hogy azzal is haladjunk – közli Anna. – Boldogulsz egyedül?

– Persze, menj csak, ezt én befejezem.

A délután hátralévő része észrevétlenül elrepül. Arra leszek figyelmes, hogy a látogatók szép lassan eltűntek, és egyedül maradtam a helyiségben. Bemegyek a játszórészlegre, és rendet teszek a gyerekek után. Van pár játék, ami még abból az időből maradt itt, amikor kislányként jártam a könyvtárba. Megigazítom a szőke baba fonalhaját, akinek egykor izgalmas történeteket olvastam fel a mesekönyvekből. Felültetem a polcra a barna játék mackót, szegénynek az egyik szeme már hiányzik.

Egyszer csak Anna dugja be a fejét az ajtónyíláson.

– Emily, nekem most rohannom kell, Patrickkel megyünk a cukrászdába tortákat kóstolni.

– Rendben, jó sütizést!

Még egy ideig hallom sietős lépteinek kopogását, azután csönd lesz. Odamegyek a nagy ablakok egyikéhez, és lenézek a térre. Még épp látom Annát, amint beül az autóba Patrick mellé, és elhajtanak. Pásztázom a kint sétáló embereket, de bármennyire is szeretném, nem látok más ismerős arcot.

– Nem kellene már hazafelé menni, hercegnő?

Megriadok a hangra, mint aki rosszban sántikál. Otto áll mögöttem, és rám emeli lélekbe látó tekintetét.

– Már itt sem vagyok, csak még visszahúzom a kocsit a helyére – szabadkozom.

– Azt hagyja rám, kedvesem! Induljon, már biztosan várják haza! – mondja szelíden.

– Köszönöm, Otto! – mosolygok hálásan. – Hogy van a felesége?

Egy pillanatra elkomorodik, mély ráncok jelennek meg a homlokán.

– Az orvosok semmi biztatót nem tudnak mondani. Még néhány hónapot jósolnak neki, mielőtt végleg legyűri ez a kegyetlen betegség. Mindig mondtam, hogy ahol a rák egyszer felüti a fejét, ott vajmi kevés esély van a teljes gyógyulásra.

Mellé lépek, és a vállára teszem a kezem.

– Annyira sajnálom, Otto! – mondom a könnyeimet visszanyelve. – Bárcsak tudnék segíteni!

– Rajta már senki sem segíthet – közli lemondóan, majd megveregeti a kezem, és elballag a kiskocsi felé.

Szeretnék utánakiáltani, hogy ne adja fel, mindig van remény, de nem tehetem. Ő már láthatóan megbékélt a helyzettel, és elindult a gyász magányos útján.

Bemegyek az irodába, összeszedem a holmimat, és csüggedten elindulok hazafelé. Odakint a felhőtlen kék égbolt, a madarak csivitelése, de még az itt-ott felcsendülő nevetés sem javít a hangulatomon. Érzem, hogy egyre inkább magamba fordulok, és tudom, hogy ez nem jelent jót. Először ezek a megfejthetetlen álmok zavarják össze a fejemet, most pedig Otto szavai minduntalan anyukám halála felé terelik a gondolataimat. Ericre van szükségem. Néhány vigasztaló szóra, egy meleg ölelésre. Attól majd összeszedem magam, és helyrebillen az egyensúly az életemben.