Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2025

ISBN (epub) 978-615-5363-90-0

ISBN (mobi) 978-615-5363-91-7

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Tordai Gábor

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

Mintha ember lennél

Epilógus

A nevem Klaudi, és nyolc időegység óta élek ezen a bolygón. Mellár a naprendszer központja, ez egy, majdnem az egész bolygóra kiterjedő szuperváros. Tulajdonképpen nem vethetek semmit az itteniek szemére, egészen rendesek voltak hozzám kezdettől, pedig bizony amikor ideértem, még fiatal kezdő voltam. Ami azt illeti, most is fiatal vagyok. Ám annak idején lett volna okuk az ittenieknek, hogy ferde szemmel nézzenek rám. Nem tudtam kellőképpen tapintatosan viselkedni, vidékiségem lépten-nyomon kiütközött. Más volt a beszédem, olykor nem is értették pontosan, mit akarok közölni velük. Nem ismertem jól a helyi szokásokat, se az itteniek észjárását – de aztán az idő múlásával ebbe is beletanultam. Ma már nem különbözöm tőlük, azt hiszem. Kitanultam jól a mesterségemet, és ezért megbecsülnek. Legalábbis így volt ez addig, amíg a Melláron tartózkodtam. Mert egyidő után… De hát éppen ezzel kezdődik a történetem.

A Mellar-naprendszer az XQ-galaxis harmadik spiráljában, annak is a szélén helyezkedik el. Messze vagyunk hát a lakott világok legfőbb központjától, Billartól. Ott van ám csak igazi élet…! Néha, intergalaktikus tévéközvetítések alkalmával látjuk az ottani szupervárosokat, gigantikus dolgok történnek ott minden téren, azt meg kell hagyni. A jólét, a művészetek, a gazdaság fejlődése… Ho-hó, ott aztán az igazi! No persze, azért a mellariak sem maradnak le túlságosan. Ebben a naprendszerben Mellár az iránymutató és a mérvadó. Ha negyvenegy másik bolygó bármelyikén valaki igazán divatos akar lenni, olyasmit utánoz, amit nemrégen Melláron már kipróbáltak. Hát, hiába, ilyenek az itteniek.

Én különben a 14-esen születtem valaha. A születni szó ma már csak nyelvi csökevény, engem is gépek hoztak a világra, csupán genetikai összetevőim kötnek igazi biológiai ősökhöz. De hát ez már régóta így van, nincs ebben semmi különös.

Szóval nyolc időegységgel ezelőtt kerültem ide és hamarosan negyedosztályú űrhajósi képesítést szereztem. Ez az igazi szakma, véltem mindig. Volt bennem egy hatalmas adag szabadságvágy – hát van-e szabadabb lény az űrhajósnál? Ő az, aki észtveszejtő sebességgel, mégis általában biztonságban száguldozhat világok között, ő az, akire oly sokan rábízzák az életüket. Ő az, akinek legalább az esélye megvan arra, hogy idegen tájakat fedezzen fel. Mert bizony Mellár környékén már nincsenek felfedezésre váró ismeretlen naprendszerek – mindent ismerünk. Ám az igazi űrhajós sohasem adja fel a reményt. Mindnyájan arra számítunk, hogy egyszer, legalább egyszer az életben lesz egy nagyon jó esélyünk erre is.

Harmadosztályú, majd másodosztályú űrhajós lettem. Nemrégen kezdtem meg a felkészülést az elsőosztályú fokozat megszerzésére. Ezt eddig itt alig százötvenen érték el. Ha bekerülnék ezek közé, azt hiszem, végre igazán boldog lennék.

Szóval ezek voltak az előzmények. Még azt is hozzá kell tennem, hogy érzelmi kapcsolatom nincs, igazán jó eddig nem is volt. De nem nagyon hiányzik. Én, Klaudi, II. osztályú űrhajós így is nagyon jól érzem magamat. Azt tehetem, amit akarok, jól élek és van perspektívám – mi egyébre számíthatna egy hozzám hasonló „vidéki” Melláron? Így gondolkoztam – persze csak addig, amíg II. osztályú voltam.

Az itteni vezetés eléggé liberális. Senkinek sem lehet oka panaszra, úgy igazán nem. Azt hiszem legalábbis. Ferdi és Izab közösen uralkodnak, vagyis – az itteni fogalomhasználattal élve – közösen vezetik a népet. Így a vezetésben mindkét nem képviselve van. Izab eléggé szép, de azért már látszik, hogy kissé elmúlott felette az idő. Bár, meg kell hagyni, igyekszik mindig kellemes benyomást kelteni. A férje, párja, élet- és uralkodótársa, Ferdi sem rossz lélek. Ketten egészen jól kiegészítik egymást, és hadd ismételjem meg, nem sok okunk van panaszkodni. És különben is – kinek panaszkodhatnánk? Mellár itt a világ közepe, annak a közepe pedig a vezetők udvara. Vagyis Ferdi és Izab a középpont.

Így volt ez egészen addig a napig, amelyen elkezdődött egy folyamat. Kezdetben senki sem sejtette, mi lesz belőle. Én pedig sohasem hittem volna, hogy attól a pillanattól kezdve megváltozik az egész életem.

A múlt időegység első szakaszának közepén történt.

Éppen befejeztünk egy hosszú gyakorlatot. Két bolygóhold körül kellett bonyolult, nyolcas alakú keringéseket végezni kis gyakorlóhajóval, amit a bizottság árgus szemekkel figyelt és minden, műszerrel is jelezhető-mérhető apró hibáért már levontak tőlünk pontokat. Az ezer pontból így nem sok maradt még nekem sem, pedig egyike voltam a legjobbaknak. Akadtak többen is, akik elvéreztek már a gyakorlat felénél. Különösen az egyik bizottsági tag volt a bögyünkben. Ez az alak mindenben kifogást talált, semmi sem tetszett neki. Az egyik társam, bizonyos Okina – jótestű, hosszúhajú szépség – el is vesztette a türelmét, és egyszer kijelentette: ha nem jut át ezen a gyakorlaton és a vizsgán, bizony ő elintézi azt az illetőt. Nem tudom, mire gondolt konkrétabban, de ez nem is volt fontos. Tudtam, az ilyen vajszívű teremtés soha nem tenne ilyesmit. De persze voltak pillanatok, amikor engem is elfogott a düh. A bizottság ugyanis menet közben, rádión keresztül közölte észrevételeit, ezzel is idegesítettek bennünket. Nem kétséges, szándékosan csinálták így. Azt mondták később, lélektanilag indokolt volt ez a zavarkeltés, ez is hozzátartozott a körülményekhez. Folyamatos és előre kitervelt megnehezítés, mondta még valaki.

A második legkevesebb hibaponttal végeztem, így hát nem volt okom panaszra, végül is. Visszatérve a bázisra átöltöztünk, és lementünk egy siklóval a Mellár felszínére. Nekem a 236-os negyedben volt a lakásom, és nem is éreztem ott magamat rosszul. A közelben volt egy nagy, mesterséges, vadregényesre csinált tó, meglehetősen néptelen a partja, szerettem ott sétálni. Ha pedig hívtam egy légitaxit, rövid idő alatt bemehettem a város egyik központjába, az ABO-ba. A központokat – van belőlük harmincegynéhány – betűkombinációkkal jelölik. Jártam már a CER, a ROP, az INE és más központokban is. Ott aztán volt minden, amire egy magamfajta embernek szüksége lehet. Elektronikus koncerttermek, videomozik, fürdők, uszodák, táncos szórakozóhelyek, de információtárak és tanulóhelyek is. A pihenőhelyek különféle változatairól nem is beszélve. A rekreáció terén a mellariak igen sokfélére képesek, és nagyon találékonyak voltak már az elmúlt időkben is.

Szóval azon a napon történt.

Okina és én úgy döntöttünk, együtt megyünk szórakozni. Rögtön az ABO-centrumba repültünk. Már leszállt a mellari este; kigyúltak a reklámfények, mint minden nap e tájban. Az égre lézerrel rajzolták unalomig ismert felirataikat az egyes vállalatok, termékeiket dicsőítve, másokénál előbbre helyezve magukat. Minden intézmény neve ott ragyogott, energiaemésztő fényfolyamokban. Persze, a Melláron energia aztán van bőven. A rendszer központi csillaga, a Mellar-nap kifogyhatatlan, és az is lesz pár milliárd évig, és mivel rendelkezésre állnak az energiafelvevő eszközök, hát itt ezzel sem törődnek. Emlékszem, amikor én kicsi voltam, a 14-es bolygón nem volt ilyen egyszerű a helyzet, takarékoskodni kellett. Később aztán persze ott is megváltozott minden, ma már a 14-es lakóinak sem kell erre gondolniok. Energia egyszerűen van, amennyi kell, és annál több is.

Szóval, azon az estén az Andalúzia nevű tánchelyre mentünk. Nem tudom, mit jelent a szó, vagy hogy egyáltalán jelent-e valamit. A Melláron kedvelték az idegenes hangzású neveket, gyakran használtak is ilyeneket. Minden árucikknek volt valamilyen szép fantázianeve, és ezen senki sem csodálkozott, én is csak kezdetben. Aztán megszoktam, hiszen Mellár lakói ugyanolyanok voltak, mint én. Valaha mindnyájan vidékről jöttek, nem is olyan régen – párszáz időegységgel ezelőtt – a Mellár Óriásváros nem is létezett. Itt minden mesterséges, ez a bolygó kihalt volt és élettelen. Homokviharok dúltak a felszínén, az itteni gázokat nem hasznosíthatta egy olyan típusú szervezet, mint a miénk. Nem volt még mikroszkopikus élet sem. De elég volt egy nagy elhatározás, hogy a Mellar-naprendszernek kell egy központi bolygó – és a csillagtól számított, sorban az ötödik bolygóra telepedett hát ez a főváros. Minden bolygó lakói beleadták azt, ami náluk szerintük a legjobb, a legszebb volt.

De megint eltértem a tárgytól, pedig azon az estén történt AZ, ami aztán egész életemet más, nagyon más útra térítette. Okina és én betértünk hát az Andalúziába és hamarosan nagyon jól éreztük magunkat. Volt ott vagy ötven fiatal, javarészt hozzánk hasonló pár.

Egyszer csak hangos kiabálásra figyeltem fel. Már megint egy incidens, gondoltam. A kábítószeresek, vagy akik túl sokat ittak, rendeztek néha ilyen nagy jelenetet az efféle helyeken. A rendfenntartók, ha kihívták őket, hamar véget vetettek ezeknek.

De most nem erről volt szó.

A bárpultnál egy férfi állt és kiabált. Nem volt már fiatal, legalább ötvenöt időegység lehetett mögötte, azt hiszem. Voltak pillanatok, amikor ennél fiatalabbnak és olyanok is, amikor jóval öregebbnek látszott.

A külsejét akkor rögtön megjegyeztem, és többé nem felejtettem volna el akkor sem, ha soha nem találkozom már vele. Volt benne valami madárszerű.

Hegyes orra, erős szemöldöke előre állt, ugyanakkor valószínűtlenül kicsi fülei voltak, eltűntek sűrű, őszes haja alatt. Ez a hajzat úgy röpködött a feje körül minden irányban, akár az üstökösök farka. Nem tudom, miért jutott eszembe ez a cseppet sem ideillő hasonlat. Az üstökös mindig eltartja a farkát a csillagtól, amelyhez közeledik, ezt természeti törvény szabályozza, amit ráadásul ősidők óta meg is tudunk magyarázni. Nincsen ebben semmi titok. Most mégis erre gondoltam.

De leginkább a szeme fogott meg. A tekintetében volt valami idegenes, ugyanakkor számomra nagyon ismerős. Majdhogynem rokonszenves. Ez az ember tud valamit, villant belém. Fogalmam sem lehet arról, mi is az az információhalmaz, amely fölött rendelkezik, de éreztem, hogy nem üresfejű és nem kábítós, nem handabandázó, mellébeszélő alak lehet.

Csak az idegesített kissé, hogy most kiabált:

– Ti semmit sem tudtok…! Gyengék és fantáziaszegények vagytok mindnyájan…! Ha azt mondom, el lehet oda menni, akkor biztosan el is juthatunk oda! Ti is, én is! De ezt nem adják ingyen! Ezért valamit tenni is kell! Akik csak hűsölnek az árnyékban, akik a langyos vízben szeretnek fürödni, azok sohasem ismerhetik meg, milyen nagyszerű érzés hegyi folyókban sodortatni magunkat az árral! Vagy éppen árral szemben úszni! A jeges tavak sem azért vannak, hogy csak nézzük őket! …Ha tehát azt mondom, ilyen a kozmosz is, hihetnétek nekem!

A mellette állók közül valaki mondott valamit, a madárember felcsattant:

– Ostobák vagytok! Nem vagytok képesek látni a dolgokat úgy, ahogyan azok valójában vannak… Az agyatok egysíkú! Egysíkú térben és időben, szerencsétlenek! Próbáljatok ezen változtatni! Én meg tudnám nektek mutatni a kiutat ebből. A szó szoros értelmében vett kiutat…!

Az arca akkor eltorzult, fájdalmas rémület és türelmetlen kétségbeesés ült rajta, azt hiszem. Nem vagyok viselkedéskutató, de annyit éreztem-sejtettem, hogy ezt az embert nagyon megviselhette valami.

A tömegből többen körülvették, kis időre eltűnt a szemem elől, még mondott valamit, de halkabban, nem hallottam jól. Aztán szétlökdöste a bámészkodókat és elrohant. Valaki hangosan nevetett, ez a nevetés szétfolyt, kiszélesedett, mind több lett belőle, végül tengerként csapott fel. Elmosta még az emlékét is a dühöngőnek. Mások agyában. Mert én – nem tudom, miért – még sokáig emlékeztem rá. Aznap este ugyan nem gondoltam rá, mert Okina és az ABO-centrum minden örömszerző lehetősége szinte kitörölte az agyamból. Azon a mellari éjszakán mindketten nagyon jól éreztük magunkat. És utána is, amikor eldöntöttük, hogy azt az éjszakát együtt töltjük az én lakásomon. Az Andalúzia zenéje még a testünkben zsongott, talán ritmust is adott ahhoz, ami ezután következett…

Tizenegy forgásidővel később hallottam ismét arról a madárszerű illetőről.

Ha valaki csodálkozik, miért használok ilyen szavakat, mint például „illető” és „valaki”, majd később megérti. Mindenesetre akkor még a nevét sem tudtam. De egy este – megint űrgyakorlat után voltunk, és sokezer távolságegységgel a hátunk mögött egy ideiglenes mesterséges űrállomáson pihentük ki fáradalmainkat – megpillantottam őt. Egy tévéképernyőn, természetesen. Hiszen oda, ahol akkor tartózkodtam, idegent nem engedtek fel. Némelyik műholdat csak mi, űrhajósok használjuk. Itt csak mi és a felügyelő, oktató, vizsgáztató személyzet fordul meg. A gyakorlatok végén, fürdés és étkezés után nézhetjük valamelyik globális tévéhálózatot is. A legtöbbször persze az A-3-ast kapcsoljuk be, ebben sok a gyorskép, a rövid történet és a zene. Híreket csak ritkán mondanak. Ez a műsor azért is jó, mert ha valamelyikünknek ki kell mennie a helyiségből, nem veszít szinte semmit. Bármikor abbahagyható és újrakezdhető a műsor élvezete. Akadnak persze olyanok is – mint éppen Okina –, akik nem kedvelik ezt annyira, mert időnként szeretnek hosszú filmet is nézni. Nem tudom, mások hogyan vannak vele odalent a bolygók felszínén, én nem szeretek órák hosszat egyazon történetbe mélyedni. Nagyon-nagyon érdekesnek kell annak lennie, hogy végig üljem.

Szóval, azon az estén is jóleső izomfáradtsággal heverésztünk-ültünk a legnagyobb központi teremben, az űrállomás lassan forgott a tengelye körül és a mesterséges gravitáció is olyan zsongító volt. Éreztem, hogy mindjárt elalszom, és nem is bántam. A képernyőn éppen híreket kezdtek mondani – újabb szokás szerint egy férfi és egy nő párbeszédes formában adagolta őket az A-3-as nézőinek.

– Kedveseink! Megjöttek a délutáni képes hírek. Az események érdekesek! – mondta a koromfekete nő, akinek izgató ajka és nyelve az operatőrök kedvence lehetett, gyakran mutatták egészen közelről. A partnere, egy igen sovány, szőke férfi – valamilyen rovarra emlékeztetett, úgy látszik, nekem minden férfiről valamilyen állat jut eszembe! – gyorsan elkapta a szót, és hunyorogva folytatta:

– …Ezek között lesz űrhír, szó lesz egy új műanyag feltalálásáról, és megmutatjuk a reggeli szomorú eseményt, egy bányabaleset helyszínét is a tizenegyes bolygón…

– Kezdjük azzal a kis színes eseménnyel, amiről még nem számoltunk be nektek! – vette át a szót ismét a fekete nő, és megnedvesítette a száját. Eltűnt a képernyőről, helyette láttuk a Castellót.

A Castello volt Ferdi és Izab lakóhelye, az állam egyik legfontosabb épülete. Itt hozták a jelentősebb döntéseket, mindnyájan tudtuk, hogy ott dőlnek el nemcsak a bolygó, de az egész naprendszer sorsát érintő fontos dolgok. Igaz ugyan, gyakran tartunk népszavazást is, de csak a nagyon naivak hihetik, hogy mindenről a nép dönt. Bizony sokszor kell két népszavazás közben is irányt határozni, és ebben Izab és Ferdi utolérhetetlenek voltak. Nem azt mondom, hogy mindenki szerette őket, de az biztos, hogy nem lázadtak volna ellenük. Sokan kedvelték is ezt a rokonszenves párt, akik szemlátomást nem akartak ártani Mellár egyetlen lakójának sem. Nem voltak itt börtönök, és száműzetésre is nagyon ritkán ítéltek valakit. Azoknak azonban, akiket ilyesmivel sújtottak, könyörtelenül engedelmeskedniök kellett. Mire észrevették magukat, már valahol a tizennegyedik planétán is túl, kisbolygó- és törmelékövezetben éltek valamilyen fénytelen és levegőtlen szikladarabon, amely szüntelenül és unalmasan száguldott az űrben. Pályájáról csak hatalmas, ritkán fellépő kozmikus erő téríthette le, és ezeket az embereket is csak nagy erők hozhatták vissza Mellár központjába. Ilyen erő volt a… feledékenység is. Az idő múlásával Izab és Ferdi megfeledkeztek régi haragjukról, és a száműzöttek lassanként visszaszivárogtak – de persze többé nem szerepelhettek a nyilvánosság előtt.

Szóval, ha a tévében a Castellót mutatták, vagy nagyon fontos eseményről, vagy színes hírecskéről volt szó, amellyel az állampolgárokban az uralkodók-vezetők iránti jó érzést akarták fokozni. Így láttuk már az elmúlt ciklusok alatt Izab kedvenc rahab-ját futkosni a pázsiton, egyszer pedig maga Ferdi szelídített meg egy muhharrá-t, és a hátán ülve parádézott a kamerák előtt. Láttuk aztán utódjuk, a kicsi Karrió születését is. A kicsi hagyományos módon jött a világra, ami önmagában is elég nagy szenzáció volt. Olykor mutatták Izabot és Ferdit növényeik ápolása, meg néhány államügy intézése közben.

Szóval azt hittem, ezúttal is ilyesmiről lesz szó. Társaim is figyeltek szorgosan. A Castello híre azonban meglepett bennünket – engem különösen. Megint éreztem torkomban azt a különös nyomást. Valami lesz, dübörgött az agyamban, valami lesz…

És a képernyőn feltűnt az a madárszerű idegen. Ott állt a Castello díszes termében. Egy másodperc volt ez a bevezető jelenet, biztosan nem hosszabb, nekem mégis úgy tűnt fel, mintha nagyon sokáig nézném már a képet, és agyamba vésődtek a mellékes dolgok is. Amaz csak állt, még nem szólt, vagy éppen akkor hallgatott, a kamera körbeszáguldott a termen, láttam a remek aranyos díszítéseket, volt ott minden más ritka fém is, platinasugarakkal körített nap, gyémántos bolygók, ezüst holdak. A sarokban egy ultramodern szobor állt. Öröm volt nézni a sok régimódi mozgószobor után – ez mozdulatlan volt és nagyon is érthető, amit ábrázolt. Izab fémmása állt egy talapzaton, teljesen olyan volt, mint az igazi női vezető.

De ismétlem, ez csak egy villanás volt, és semmi több. Ami akkor a legjobban meglepett – az volt, hogy az idegen úgy állt a palota közepén, mintha mindig is palotákban élt volna. Az arcán nem fedezhettünk fel semmilyen csodálkozást, még kevésbé megilletődést. A leghelyesebb, ha azt mondom: úgy állt ott, mintha az a hely őt illette volna.

Egy pillanatra láttuk Izabot és Ferdit is. Díszes palástjuk elárulta, hogy ma fogadónapjuk volt; hét időegységenként egyszer jöhettek hozzájuk a kérelmezők bármilyen üggyel. Nem voltak ám olyan sokan, ahogy hinnénk, de azért elegen ahhoz, hogy nehéz legyen bekerülni közéjük. Csak sejthettem, hogy a madárszerű idegennek is sok idejébe, törődésébe és talán finom megvesztegetésekbe is kerülhetett, míg odakerült a Castello csillogó-villogó padlójára, és megállhatott Izabtól háromölnyi távolságban. Így kívánta az illem, no meg az elektronikus testőrök. Jó és szerfelett éber gépek őrizték Izab és Ferdi biztonságát.

Nem adtak hangot, csak a közvetítő lelkes-gúnyos beszédét hallottuk:

– Ma megjelent vezetőink előtt egy idegen is. Állítólag Kolon a neve és kapitánynak nevezi magát. Úgy mondja, sok űrhajót vezetett már a Melláron kívüli világokban és most idejött, hogy felajánlja szolgálatait Izabnak és Ferdinek, Mellár népének. Azzal kérkedik, hogy még teljesen ismeretlen világokba lenne képes elhajózni, és ezen tervének támogatását kérte a vezetőktől. A szakértők nem tartják elfogadhatónak Kolon érveit.

Az utolsó mondat kivételével mindent értettem. De ez a mondat – amit a kommentátor ráadásul olyan lenézéssel és majdhogynem nyílt gúnnyal adott elő – lázadást ébresztett bennem. Bár ugyanakkor még furcsálltam saját viselkedésemet is, hiszen semmit se tudtam erről a… hogy is hívják? Kolon kapitányról. Ez a régimódi szó is ellenérzést ébresztett bennem és nyilván nem csak bennem. A tévében ugyan nem mutatták, de sejtettem, hogy ott volt az udvar népe – az említett szakértők is –, Izabnak és Ferdinek volt hát közönsége. Vezetőink semmit sem tesznek közönség nélkül, őrzik a nyíltság minden látszatát. Kolon pedig alighanem egy tőle nagyon elütő világba került, és sok keserű meglepetésben lehetett része, míg a Castellóba eljutott. Az utolsó ütést akkor kapta a fejére. Amit mi a tévében negyven másodpercbe sűrítve láttunk, ez neki jóval hosszabb lehetett.

– Érdekes ember lehet – mondta váratlanul Okina. Temer, másik társunk ránézett, és ajkát csücsörítette:

– Mi benne az érdekes? Olyan, mint a többi ágrólszakadt csavargó. Lehet, hogy ti nem emlékeztek hasonlókra, de én tudom, hogy minden tizedik-tizenötödik ciklusban felbukkan egy ilyen fickó, és összevissza hazudozik.

– De miért? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs! Csak azt tudom, hogy mindig messziről jönnek, és nagy meséket adnak le eddigi kalandjaikról meg érdemeikről. Van fogalmad róla, hány százan keringtek már a Castello körül…? Megvan a magukhoz való eszük és tudják, hogy csak ott érhetnek el valamit. Egyik sem ment még soha az űrkutatási bizottsághoz, például. Persze, mert ott csupa szakértővel lenne dolguk, akik egykettőre bebizonyítanák, hogy az elméleteik mit sem érnek.

– De milyen elméleteik? – nagyon türelmetlen lettem, magam sem tudom, miért.

Az efféle dolgok – most értettem meg halványan – mindig is érdekeltek, de valahol a tudatom perifériáira szorultak. Most mintha előlopakodtak volna, majdnem észrevétlenül kezdtek több teret foglalni maguknak.

– Hát, tudom is én… – Temer eltöprengett. – Az egyik azzal állt elő egyszer, hogy ismeri a módját, hogyan lehet anyagot kihozni a fekete lyukakból. Hogy azok valóságos aranybányák, így mondta, és nem csak arany van bennük, hanem sok más is. A terve persze kivihetetlen volt, a fekete lyukból senki nem jöhet ki, mint tudjuk… Gyerek voltam még, amikor megint járt a Melláron egy ilyen őrült. Ez meg azzal állt elő, hogy más dimenziókra képes rálelni az általa felfedezett műszerrel. Ez még néhány szakembert is meg tudott győzni, adtak is neki egy hajót, és elmentek valahová a rendszer szélére. A pasiról később bebizonyosodott, hogy őrült volt. Érted? De olyan zseniálisan titkolta, hogy nem azonnal jöttek rá.

– Melláron nem kedvelik az idegeneket – mondta Okina. Csak úgy, minden él nélkül. De Temer felkapta a témát:

– Így van és igazunk van! Elhiszed nekem? Az idegen… az idegen olyan valaki, akit itt senki sem ismer. Nincsenek gyerekkori barátai, nincsenek egykori munkatársai. Tehát senki sem tudja, kicsoda ő valójában és mire képes! – Temer valósággal kiabált, nem is tudtam, miért idegeskedett annyira. Vörös arccal folytatta: – Ne haragudjatok, de ha erről hallok, mindig így felhúzom magamat. Az idegeneket nem ok nélkül gyűlölték minden régi, primitív korban is. Az idegen a kiszámíthatatlanság, az ismeretlen tényező, a kockázati faktor mindig és mindenütt. Ráadásul nemhogy meghúznák magukat, és csöndben igyekeznének alkalmazkodni az itteni többséghez – ami pedig egy biológiailag is indokolt és logikus cselekvéssorozat lenne részükről, nem? – éppen ellenkezőleg, ezek kitűnni akarnak. Némelyik egyenesen azzal áll elő, hogy ő vezetésre termett, vagy nagy titkok tudója, esetleg olyasmit akar eladni nekünk, amire – mondja ő – nálunk még senki sem jött rá…! Hát ezért nem szeretem az efféle alakokat.

Okina meg én összenéztünk, aztán a lány szólt:

– Részben igazad van, de csak részben. Ugyanis nagy számban érkeznek ide idegenek, akik meghúzzák magukat, mint mondtad. Olyannyira, hogy éppen ezért nem hallasz róluk, mások se hallanak róluk, tehát tökéletesen átveszik a mi életritmusunkat, szokásainkat, egyszóval alkalmazkodnak. Csak a kirívó esetek kerülnek a köztudatba, innen ered az egész hibás elméleted.

Temer fújtatott és legyintett. Én pedig lassan kimentem a szobából. A felső fedélzeten volt egy sarok, két kicsiny székkel. Egy hatalmas képernyő ablakot mintázott; ide szoktunk ülni, ha egyedül akartunk maradni. A konstruktőrök a pszichológusok véleménye alapján készítették el ezt a sarkot. Tudták, hogy minden homanor-nak szüksége van olykor ilyen helyre. Itt egyedül lehetünk, gondolkozhatunk, de ha valaki másképpen akarta, ide hozhatott beszélgetőtársat is. Ezért volt két kényelmes szék a képernyő előtt.

Az a képernyő nem műsort láttatott, hanem… a valóságot. Azt a képet, amelyet – ha itt igazi ablak lett volna – a szemünkkel is láthatnánk az űrben. Alattunk forgott a Mellár központi bolygója, de persze ezt a mozgást szabad szemmel nem lehetett látni. A távolban olykor feltűnt valamelyik hírközlő mesterséges hold, űrállomások is keringtek – olyanok, mint a miénk. Hát, volt itt mit nézni, és közben az ember elgondolkozhatott a kozmosz végtelenségén is – ami a hozzáértők szerint az egyik legcsodálatosabb elfoglaltság.

Nekem Kolon kapitány járt az eszemben, miközben szememmel megpróbáltam a feketeség mélyére hatolni. A Mellár mögött az érintetlen űr sötétlett. Lázasan kavargott minden a fejemben.

Annak a Kolonnak már a neve is furcsa, idegenes volt. És mit akart elérni? Mit lehet a célja? Egyben lehettem csak biztos – ez az idegen éppen úgy szereti a kozmoszt, mint én. Ő is űrhajós. Ettől valahogy nem is éreztem már annyira idegennek. Egyáltalán, ami Temer számára Kolon idegenségét jelentette, az én számomra rögtön megszűnt létezni. Kolon is űrhajós, és megszállottan kutatja a kozmoszt – ennyi nekem elég volt. Néztem a sötétséget, és vágyódást éreztem. Türelmetlen voltam. Ha végre leteszem az utolsó vizsgát is, első osztályú űrhajós leszek, megkapom a rangomat és… és? Nyitva áll majd előttem a világ? Ez kedvelt jelszava volt az űrhajós-képzőnek, de nem voltam benne biztos, hogy a valóságot takarja-e. A világ hiába áll nyitva, ha az űrhajós nem kap jó feladatot. Ha egy teherhajóra kerülök, két kezemen megszámolhatom, hányszor kerülök ki a rendszer határai közül. Legfeljebb nyolcszor. Vagyis minden tizenötödik ciklusban egyszer, azt mondják, ezt a számot hallgatólagosan fogadta el egy bizottság, amely a rendszeren kívüli hajóutakról szokott dönteni. Ritkán engedélyezték ezeket a „kirándulásokat”, pedig az űrhajósok itt tanulhattak a legtöbbet.

Néztem az űrt és sejtettem, hogy történt valami. Kolon esete csak megerősítette azt a vágyamat, hogy kijussak az igazi űrbe és ott igazi, veszélyes kalandokat éljek át.

A következő hetekben többször is hallottunk Kolonról. A „bolond idegen” nem adta fel a harcot és nyilván oroszlánként küzdött, mert egy idő után újra megjelent az elektronikus hírközlésben. A csillagászati tanács elé vitte ügyét, bár ott is történt valami homályos dolog, ami miatt nem világosan írtak az ügyről egy híradó-újságban. Ezek mindent írott formában közöltek, de a tévéképernyők erre a célra szolgáló csatornáján. Nem tudom, hogyan van ez más naprendszerekben – a Melláron ez volt a szokás. Itt a néző több ezer oldalnyi informatív anyag között válogathatott a nappal és az éjszaka minden percében. Üzleti, statisztikai, tudományos anyagok váltakoztak sporteredményekkel és friss hírekkel, kommentárokkal.

Azt beszélték, Kolon a hozzánk legközelebb eső Xanna-rendszerből érkezett, bár senki sem tudja, hogyan. Állítólag hajója szerencsétlenül járt az űrben és akik megmentették, már csak őt találták életben. A hajója alighanem nukleáris katasztrófát élt át, olyannyira összeégett roncs volt, hogy jellemzőit fel sem lehetett ismerni. A kapitányt egy kis mentőkapszulában találták meg, kilencszázezer kilométerre a roncstól; sugárbiztos kapszula volt ez, hát így úszta meg a balesetet.

Az egyik esti hírmagazinban volt pletykarovat is. Nemegyszer előfordult, hogy megszemélyesítettek ismert vagy alig ismert, de mindig létező alakokat, és azok eseteinek jellemzőit felfújták, eltorzították, nevetségessé tették, és eközben senkit és semmit nem kíméltek. Most, ebben a műsorban két színész másfél perces vidám jelenetet rendezett Kolon rovására; az egyik játszotta az idegen kapitányt, a másik a Castello palota őrét, aki másodszorra már nem engedi be a kérelmezőt, mert elmebetegnek tartja. A szöveg, amit Kolon szájába adtak, undorítóan egyoldalú és sértő volt. Felhívtam a stúdiót, és jól lehordtam a rendezőt. Mikor megkérdezte, mi a foglalkozásom, azt feleltem, ami a valóság: űrhajós vagyok, „méghozzá majdnem elsőosztályú”, tettem hozzá és közöltem vele: nem tartom rendes dolognak, hogy ilyen híreket tesznek közzé valakiről anélkül, hogy tudnák, mit is akar az valójában, és hogy ezt közölnék a közönséggel is.

Azt hiszem, mások is telefonálhattak, reméltem, nem csak engem dühített az egyoldalúságuk. Erre azért is gyanakszom, mert remélem, mások igazságérzetét is felkorbácsolta a dolog. Vagy túl optimista lennék…? Szóval nem tudom, ennek köszönhető-e, de másnap este Kolon ismét felbukkant ugyanannak a tévétársaságnak a műsorában. Most egy riporternő komoly, ámde rövid beszélgetést folytatott vele. Kolon szemlátomást erőt vett magán, és igyekezett röviden elmondani, miről is van szó. Valahogy így:

– A Melláron is vannak tudósok, van űrhajózás. Ezért jöttem ide. Ami más naprendszerekben nem sikerülhetett, itt talán megvalósítható lesz. Arról van szó, hogy felfedeztem egy átjutási módot a tér… hogy is mondjam csak… a tér egy másik pontjára.

– Más dimenziók? – kérdezte a riporternő, biztosan nagyon okosnak képzelte magát. Kolon türelmetlenül legyintett. Láttam szétálló, zilált hajfürtjeit, amik miatt ismét egy fészkéből kidobott fiókára emlékeztetett. Amikor egy nagyon rövidke pillanatra a kamerába nézett, meghatóan lágy volt a pillantása. De ez tényleg csak másodpercnyi ideig tartott, mert ahogy folytatta, úgy lett ismét kemény az arca és a tekintete, még a hangja is:

– Nem nevezném őket így. Végül is nem tudjuk, mik a dimenziók, létüket csak sejtjük, de nem bizonyítottuk. A módszerem lényegét természetesen nem árulhatom el, ez még az én titkom. De annyit mondhatok: kérvényeztem a Mellár leghatalmasabb illetékeseitől, az önök vezetőitől, hogy bocsássanak a rendelkezésemre legalább egy űrhajót. Ezt én vezetném. Kérek legénységet, felszerelést és bizonyos… egyéb dolgokat. Ennek fejében hajlandó vagyok ünnepélyes ígéretet tenni, bármiféle kötelezettséget is nyilvánosan aláírni, hogy az út során tett rendkívüli felfedezéseket, az említett módszert és a felfedezendő idegen területek kihasználási jogait megosztom azokkal, akiktől a hajót kapom.

– Mégis, milyen hasznot hozhat ez Mellárnak? – kíváncsiskodott a riporternő. Kolon türelmetlenül legyintett:

– Még kérdi…? Gondoljon csak bele! Hatalmas előnyökről van szó…! A Világegyetem még ismeretlen, de nyilván anyaggal teli, felmérhetetlenül gazdag területeiről! Egy másik világról, amely, ha mi fedezzük fel, ölünkbe önti összes kincsét! Minden nyersanyagát, minden energiáját!

A riporternő ekkor feladta, de még egyet kérdezett:

– Az… messze van?

– Közelebb, mint bárki is hinné – felelte Kolon, és abban a pillanatban véget ért a riport. Én meg ott maradtam a készülék előtt, és nem tudtam mire vélni a dolgot.

Okina – nem látta ezt a beszélgetést, én meséltem el neki később – legyintett:

– Ilyesmit akárki állíthat. Nem csodálom, hogy Izab és Ferdi óvakodnak tőle. Hiszen, ha bárkivel egyezményeket írnának alá…? Miért, ki ez az alak? Senki sem ismeri, nincs vagyona, nincsenek társai, nincs befolyása. Még egy nyavalyás űrhajója sincs.

– Azért van benne valami imponáló – mondtam. – Ha csak őrült lenne, már régen feladta volna. Kell, hogy tudjon valamit, ezt sugallja a magabiztossága.

Okina legyintett, nem válaszolt.

Közben folytak tovább az edzések, és hamarosan elérkezett a vizsgák ideje. Temer és Okina egy csapatba kerültek, én három fiúval és két lánnyal egy másikba. A 2-es bolygó közelében kellett bonyolult és nem is veszélytelen műveleteket végeznünk. Volt köztük egy gyakorlat, amely öt teljes körfordulatnyi ideig tartott, azalatt nem volt szabad aludnunk és élelmet, vizet sem kaptunk. Ezzel egyben az állóképességünket is próbára tették. Meg kell mondjam őszintén: az ötödik forduló végén már duplán láttam, hallucináltam is, de voltak még világos pillanataim és talán ennek köszönhető, hogy nem követtem el hibát. A gyakorlataim egészen minimális hibaszámmal sikerültek. Jobb voltam, mint Temer és Okina, és jobb a többieknél is. Az egész csapatból a második legjobb eredménnyel tettem le a vizsgát és első osztályú űrhajós lettem!

Valóságos diadalmenetben tértünk vissza a Mellárra. Az űrbázison rendeztek még egy rövid ünnepséget, aztán kiosztották a fokozati jelvényeket. Karomra csatolhattam új azonossági és segélykérő karperecemet; a platina fémszalagra lézerrel rávésték az adataimat és azt a bűvös szót: I. ŰRHAJÓS. Majdnem sírva fakadtam, alig tudtam elrejteni az arcomat a többiek elől, utána gyorsan kisiettem a mosdóba.

Szabadságot is kaptunk. Lementünk hát a központba és végigjártuk az összes jobb mulatónegyedet, a szórakoztató központokat.

De bármit is csináltam, nem szabadulhattam egy furcsa érzéstől: mi lesz velem? Most, mint elsőosztályú űrhajós élek tovább – és akkor? Azt tehetem-e majd ezután, amire mindig is vágytam, eljutok-e az igazi, a Nagy Kozmoszba? Elégedetlenségem – bár még nem tudtam, hogy ezt annak is lehet nevezni – napról napra nőtt bennem, lassan toronnyá vált, és minden más érzést elnyomott.

Aztán eljött egy nap, és minden világos lett számomra.

Az elektronikus programtanácsadót „forgattam” valamelyik nap. Okina nem ért rá velem jönni, és őszintén szólva kissé elegem is volt már belőle. Nem szeretem azokat, akik számára a létezés túl egyszerűnek és problémamentesnek tűnik. A homanor evilági útjának kell hogy legyen célja, sőt céljai. Ha már itt vagyunk és tevékenykedünk, valahonnan valahová el kell jutnunk. Ez minden homanor-ra vonatkozik és így vonatkozik az egész homanor-társadalomra – érveltem. Ha erre egyáltalán sor került. De legtöbbször nem vitatkozott velem senki. Főleg űrhajósok között töltöttem a napjaimat, és így ritkán akadt alkalom filozófiai viták folytatására. Ezért is távolodtam el akkoriban Okinától. Bár tetszett ugyanakkor – paradox módon! –, hogy örül az életnek, hogy nem pesszimista – de idegesített, hogy számára nem voltak problémák, a Mellár a lehető legjobb világ volt, ami csak létezhetett a végtelen világegyetemben.

Szóval azokban az időkben szabad voltam és örültem ennek. A sok fárasztó gyakorlás, a vizsgák feszültsége után csak egy kis ideig adott megnyugvást. Utána a szórakoztató negyedek látogatása is elszürkült a tudatomban, ritkán mozdultam ki esténként, inkább napközben jártam a parkokat. Jó volt a fák, bokrok között sétálni, beszívni az igazi fű illatát, fürödni valódi tavakban. Valósággal újjászülettem akkoriban.

No, de egy este az elektronikus programnyilvántartót figyeltem. Kerestem valami könnyű, mégis érdekes foglalatosságot. Gondolatban ott tartottam már, hogy ha még sokáig kell itt tétlenül várakoznom, beiratkozom valamilyen tanfolyamra is. Átfutottam az aktuális listát, ez nem volt kevés. A képernyőn egymás után bukkantak fel a meditatív, növénytermesztő, állatpszichológiai, torna, tájékozódó, csillagászati és ezer más tanfolyam, mindegyik jelképes összegért teljes önmegvalósítást, kielégülést és hasznos időtöltést ígért. Végül is egyik sem tetszett, más számokat hívtam képernyőre és felbukkant az aznapi, legaktuálisabb szórakoztató lista. A társadalomtudományi viták rovatában – leggyakrabban ezt figyeltem – olyan címek tűntek fel, mint: „Homanornak lenni”, „A homanor-etika és a világűr”, meg hasonlók. És akkor hirtelen…

Egy új cím villogott a képernyőn:

ÚT AZ ÚJVILÁGBA

Alatta kisebb betűkkel:

KRIS KOLON KAPITÁNY SZERINT
A-VILÁGBÓL B-VILÁGBA EL LEHET JUTNI
AZ ÚGYNEVEZETT NEU-PONTOK RÉVÉN

Kolon kapitány előadást tart tervezett expedíciójáról is,
amelyhez a hatóságok segítségét várja.

Amikor ezt megláttam, már nem volt kétségem, hová megyek el aznap este. Csak azt csodáltam, hogy ennyire eldugott helyen és oly kevéssé feltűnő módon reklámozták ezt az esti találkozót. Lehet, valamiféle erők működnek itt közre, amelyek szeretnék megakadályozni, hogy Kolon sokak tudomására hozza… Mit is? Miről tud nekünk beszélni ez az ember? Eszembe jutottak Temer és Okina érvei is. Lehet, csupán csak egy intergalaktikus szélhámossal állunk szemben – nem ő az első, sem az utolsó, ez egy kiirthatatlan fajta – aki megint valami marhasággal szédíti a népet. Bennem ismét fellángolt az a nyugtalanság, amit ezzel az idegennel kapcsolatban kezdettől éreztem.

A programra két időegységgel később délen, a Trivil központ mellett került sor. Ez egy tudományos negyed, több egyetem van a környéken és szép parkok, tavak tarkítják a látképet. Nappal rengetegen járnak erre, éjszaka kisebb a vonzása. Ha kevesebben élnének a Melláron, azt is mondhatnám, szinte elhagyott a környék.

A jelzett előadóterem előtt azonban már várakoztak néhányan. Valamivel korábban jöttem, de így sem én voltam az első.

Egy furcsa nőre lettem figyelmes. Magas volt, szikár, cseppet sem nőies a termete. Az arca éles, orra hegyes, haja meglehetősen zilált. Látszott, hogy nem fordít különösebb figyelmet a külsejére. A ruhája is messze volt attól, amit mostanában a Melláron divatosnak neveztek – ebben azért volt némi gyakorlatom, sokat voltam fiatalok, főleg nők között, hát láttam, miket hordanak. A divat most éppen a rendkívül szellős, majdnem teljesen átlátszó, könnyű ruhákat követelte meg, ezeken át látni lehetett testük egynémely, máskor elfedett rejtekét. Nem mondom, kedveltem e ruhákat és persze azokat is, akik hordták. De mindig úgy végződött a dolog, hogy kiábrándultam belőlük, mert üres volt a fejük.

Nos, ez a nő nem látszott ilyennek. Olybá tűnt, hogy valahonnan valahová tart most is, útközben van, megállt egy percre vagy egy évre, és vár valamire. Egész tartásán láttam, hogy feszült.

Akadtak ott még hasonló csodabogarak. Egy kis kövér alak például félhangon mesélte néhány férfinak, hogy ő asztrofizikus volt régebben, de valamilyen ügyek miatt megvált a szakmájától. Nem figyeltem rá tovább, odébb mentem. Volt ott még néhány nő, egyedül várakoztak. Az előadótermet már kinyitották, bekukkantottam, alig páran lézengtek benne. A sarokban ült egy idős férfi és alighanem aludt. No, gondoltam magamban, fura közönsége lesz Kolonnak.

Aztán fényjelzésekkel tudatták velünk, hogy foglaljuk el helyeinket, mert kezdődik a program. Mikor leültem a második sorba és hátrapillantottam, meglepve láttam, hogy már jóval többen vagyunk. Úgy látszik, a környéken sétálók egy része is ezért járt erre… Most mindenki begyűlt a terembe. A szokásos képeket vetítették a mennyezetre, a falakra, az ilyen tárgyú esteknél mindig ez megy. Űrfotók. Galaxisok, szupernóvák, gömbhalmazok. A Nangis-halmaz, a Bylsma-galaxis, a Joma-köd, a Mabbel-csillagok együttállása, néhány üstökös a Corates-ek közül. Kisbolygóövezet, kozmikus naplementék, teliholdak és sarlók – szóval, a szokásos hangulatkeltés. Hogy mennyire tévedtek ezúttal a rendezők, az perceken belül kiderült. Amikor bejött Kolon kapitány.