A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elisabeth Haich / Einweihung

Goldmann Verlag, 1990

A mű az Édesvíz Kiadó gondozásában először 1994-ben jelent meg azonos címmel.

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította

Érszegi András

Szerkesztette

Molnár Eszter

Copyright © Elisabeth Haich, 1972

Hungarian translation © Érszegi András, 1994

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Belív és borító design Canva.com, Shutterstock.com

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Eyelab.design

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636303556

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Ébredés

Oroszlán és világosság

A szüleim nem az „én szüleim”

A napfelkelte egészen más!

El akarok menni!

Egységre vágyom

A vörös ember

Jelentkezik a jövőm

Szerelmi vívódások

Első találkozásom a halállal

Első látomásom a jövőről

A múlt életre kel

Második találkozásom a halállal

Sötétség

Fordulat

Küzdelem a világosságért

Fogadalom

Fellobbanás

Látomások

Hajnalpír - az ájurvéda

És lőn világosság

A szerző megjegyzése

A múltam jelenné válik

Ő

Isten fiai

A felkészülés évei

A jó és rossz tudás fája

A tizenkét ikertulajdonság

Az oroszlánok

Telepatikus gyakorlatok

A jövő

Bo-Ghar és az életpálca

Ptahhotep tanításaiból: a hét rezgési oktáv, a frigyláda

A piramisok alakja

Ezékiel próféta könyve

Isten négy arca

A világkorszakok

Az utolsó előkészületek

A beavatás

Papnőként

„Még viszontlátjuk egymást!”

Az oroszlán

Köd és ébredés

Rú-Kha és a tizenkét pasztilla

A fiatal pap megjelenik

Ima és Bo-Ghar

A próbatételek megismétlődnek

Végszó

A könyvet személyes okok miatt regény formájában írtam. Mégis, akinek füle van, hallani fogja, hogy minden szó az igazságot adja vissza.

„Az óriások valának a földön abban az időben, sőt még azután is, mikor az Isten fiai bémenének az emberek leányaihoz, és azok gyermekeket szülének nékik. Ezek ama hatalmasok, kik eleitől fogva híres-neves emberek voltak.”

1Móz 6,4

(Károli Gáspár fordítása)

Előszó

Az indiai nép nemzeti ritmusa a vallás. Az indiai ember szívének minden dobbanásával közelebb érzi magát Isten megvalósulásának örök-dicső céljához.

Ha egy indiai meghallja, amint egy mellette elhaladó járókelő kiejti a száján Isten nevét, éles füle azonnal ráhangolódik a szó zenéjére, és maga is rázendít a dicshimnuszra. Ha nem jut is táplálékhoz, vagy nincs is fedél a feje fölött – hiszen gyakran csak a tág égbolt nyújt számára otthont –, Istent mégis a szívében hordozza. Tudja, hogy az élet arénájába már számtalanszor megérkezett, és innen ugyanannyiszor távozott, végtelenül sokszor született újra, a teremtett világ minden élvezetét megízlelte, és most, hogy felismerte az igazságot: „a földön minden mulandó”, már semmiben nem lel kielégülést. Egyetlen kívánsága, hogy rátaláljon arra a forrásra, amelyből a kinyilatkoztatások folyama ered.

Ezért gyermekkora óta így hangzik az imája: „Annak a lénynek a magasztosságán meditálok, aki létrehozta ezt a világegyetemet. Világítsa meg Ő a tudatomat.”

Mély áhítatot érez a természet magasztossága és szépsége iránt, amely ezt a lényt idézi. Mély áhítatot érez minden szent írásmű iránt – bármelyik vallás szent könyvéről legyen is szó –, amely ennek a lénynek a leheletét árasztja magából. És mély áhítatot érez mindenki iránt, aki erre a lényre rátalált, és a Hozzá vezető útról beszél.

Abban a kegyben részesültem, hogy egy megvilágosult lélek lábainál ülhetek. Elisabeth Haich a tanítómesterem, a gurum. Az ő közelében nyíltak ki lelkem zsenge virágszirmai. Gyakran egyetlen szava is felnyitja a szemem, nemegyszer egyetlen megértő pillantása is elegendő, hogy megerősítse meggyőződésemet. Alkalmanként egyetlen baráti megjegyzésével sikerült minden kétségemet eloszlatnia. A tanítómesterem jelenlétében eltöltött minden egyes pillanat új tapasztalatokkal gazdagít, és felgyorsítja lelki fejlődésemet. Gyakran jelentettek már támaszt gurum szavai olyan időszakokban, amikor súlyos gondok nehezedtek a vállamra: „Ne a jelennek élj, ne engedd, hogy mulandó dolgok befolyásoljanak. Élj az örökkévalóságnak, emelkedj idő és tér, minden mulandó fölé. Akkor semmi sem befolyásolhat.”

Tanítómesterem jelenlétében teljes gondolati szabadságot élvezek, ugyanis megtanultam már, mennyire félrevezető egy másik ember gondolatait alkalmazni saját életünkre. „Nem akarom, hogy azon az úton kövess engem, amelyen én haladok a célom felé. Járd a saját utadat, kövesd az általad meghatározott irányt, amely belső késztetéseidnek a leginkább megfelel. Ne fogadj el semmilyen állítást csak azért, mert tőlem származik. Ha százszorosan igaz is, mégsem a te igazságod, nem a te tapasztalatod, és így nem is fogsz vele azonosulni. Az igazat valósítsd meg, és akkor magadévá fogod tenni az igazságot. Az igazat megvalósítók életpályáját tekintsd csupán bizonyítéknak arra, hogy a cél elérhető.”

Tanítómesterem e szavai hallatán ellenállhatatlan vágyakozás lett úrrá rajtam a teljes függetlenség iránt, és megszabadultam attól a romlásba vezető hozzáállástól, amely kívülről vár segítséget. Nem olyan tanítóra van szükségem, aki befolyásol, hanem olyanra, aki arra tanít, hogy ne hagyjam magam befolyásolni.

Már évek óta kiváltságos helyzetben érzem magam, hiszen a legmélyebb igazságok legegyszerűbb szavakba öntött kifejtését hallgathatom. Senkivel sem találkoztam még, aki a Biblia kinyilatkoztatásaira olyan világos és a mindennapi életünket is olyan nagymértékben érintő magyarázatokkal szolgált volna, mint Elisabeth Haich. Sokat utaztam. Egyetlen pap sem tudta a kinyilatkoztatások igazi értelmét megvilágítani előttem, bár százakat kérdeztem meg. Hogyan is lenne erre képes olyan ember, aki a bennünk rejlő mennyországot nem valósította meg? Hogyan is lehetne másképp olyan ember esetében, aki még nem élte át a következő mondat valóságosságát: „Ti vagytok a világ világossága” (Mt 5,14), és nem ismerte még fel az igazságot: „Isten temploma vagytok, és az Isten Lelke lakik bennetek?” (1Kor 3,16)?

Százak és ezrek látogatták már eddig is Elisabeth Haich heti előadásait és meditációs csoportgyakorlatait. Mindannyiunk kívánsága volt, hogy a tanításaihoz könyv formájában is hozzájuthassunk.

Minden egyes előadás előre nem sejtett mértékben gazdagította igazságra szomjazó lelkünket. Nagy örömünkre szolgál a tudat, hogy ennek a bölcsességnek egy része immár könyv formájában is bárkinek a rendelkezésére áll. A mű bevezetést nyújt annak a magasztos művészetébe, hogyan valósíthatjuk meg az isteni lényeget önmagunkban, és ismerhetjük meg az embert, ezt az ismeretlen lényt. Fel fogjuk fedezni a nagy igazságot: az önnevelés nem más, mint a kezdettől fogva az emberben rejlő tökéletesség kifejezésre juttatása. A vallás az emberben megnyilvánulásra váró isteni lényeg feléledése.

Zürich, 1954 áprilisa

S. R. Yesudian

Bevezetés

Választ keresek. Tudni szeretném, mi az élet értelme a földön. Látni szeretném annak az értelmét, hogy megszületünk, sok nehézség árán gyerekből felnőtté válunk, megházasodunk, gyerekeink születnek, akik éppen annyi megpróbáltatásnak lesznek kitéve a felnőtté érés során, mint mi, szintén házasságra lépnek, újból gyerekeket nemzenek, majd megöregedvén elvesztik nagy fáradsággal elsajátított tudásukat, és meghalnak. Végtelen láncolat ez, amelynek se kezdete, se vége! Szünet nélkül jönnek gyermekek a világra, tanulnak, koptatják az iskolapadot, testi és lelki adottságaikat tökélyre igyekeznek fejleszteni – majd viszonylag rövid idő elteltével mindennek vége lesz, és testüket a föld alatt férgek falják fel. Mi értelme van így az egésznek? Mindezt csak azért kell végigcsinálnunk, hogy biztosítsuk az újabb és újabb nemzedékek világra jöttét?

Ha pedig egyesek nem az utódokról való gondoskodást tekintik életcéljuknak, hanem valamilyen szellemi alkotást hagynak hátra, akkor miért kell osztozniuk a többi ember sorsában, miért öregednek meg ők is, és viszik magukkal rendkívüli adottságaikat a sírba? Michelangelo, Leonardo da Vinci, Giordano Bruno, Goethe – és hány nevet lehetne még felsorolni – miért születtek meg, ha végül éppoly kérlelhetetlenül ragadta el őket az enyészet, mint a férget, amely ezen óriások testén lakmározott?

Nem! Lehetetlen, hogy a földi élet ennyire kilátástalan legyen! Mélyebb értelemnek is kell rejtőznie a születés és a halál látszólag vég nélküli láncolata mögött, legyen az bármennyire is felfoghatatlan a korlátok közé szorított értelem számára: kell hogy létezzen a túlsó oldalról valamiféle teljesen kielégítő és értelemmel bíró magyarázat!

De hol és hogyan találhatok rá a valóságnak erre a túlsó oldalára? Hol és hogyan fogok ráakadni az oda vezető útra? Kitől kérjek eligazítást – hol találok valakit, aki a titok beavatott ismerőjeként útmutatást tudna adni ezzel a rejtett igazsággal kapcsolatban?

Minden korszakban éltek rendkívüli emberek a földön, akik a megingathatatlan bizonyosság hangján beszéltek az élet titkáról, és meggyőződésükről a saját életükkel adtak tanúságot – olyan emberek, akiket beavatottnak neveznek. De hol és kitől kapták meg a beavatást? Egyáltalán, mibe avatták be őket? Szókratész például – aki az istenek nyugalmával veszi kezébe a méregpoharat, és kiissza – félelem nélkül és tárgyilagosan, nyugodtan és mosolyogva beszél a méreg hatásáról, leírja, hogyan kezd kihűlni, majd teljesen elhalni a lába, hogyan kúszik fel kígyóként a halálos hideg a lábából a szíve felé, hogy azt bármelyik pillanatban elszorítsa. Tisztában van vele, hogy meg fog halni, búcsút vesz hűséges tanítványaitól, és lehunyja a szemét. Csak a biztos tudás birtokában őrizheti meg az ember ezt a megingathatatlan nyugalmat a halállal szemben! Hol tett szert Szókratész erre a tudásra? És a többi, a különböző időszakokban a földön élő szellemi nagyság hol ismerte meg az élet és a halál titkát, hol kapta meg a beavatást?

Ma is kell hogy éljenek ilyen beavatottak, és ma is meg kell hogy legyen a lehetőség a beavatás, az igazi, nagy beavatás elnyerésére.

Életem során meggyőződtem arról, hogy a Biblia nem mesekönyv, hanem olyan beavatottaktól származik, akik titkos nyelvezet segítségével közvetítettek rejtett igazságokat. A Bibliában pedig a következő tanácsra lelhetünk: „…keressetek és találtok; zörgessetek és megnyittatik néktek.” (Mt 7,7)

Követtem a tanácsot! Keresni kezdtem. Minden módon, ami csak adódott. Könyvekben, régi iratokban kutattam, és olyan emberekhez fordultam, akikről feltételeztem, hogy tudnak valamit a beavatásról. Állandóan nyitott szemmel jártam, régi és új könyvekből, valamint egykor és ma élő emberek tanításai nyomán próbáltam a beavatás titkának mozaikdarabjait összerakosgatni.

Végül találtam! Kezdetben csak ritkán; alkalmanként felfigyeltem, ha belső hallásommal egy-egy könyvben vagy egy-egy ember szavaiban az igazság hangjára ismertem. És abban az irányban haladtam, amerre ez a titkos hang vezetett. Ariadné fonalaként követtem ezt a titkos hangot. Néha a lakóhelyem közelében találkoztam valakivel, aki értékes útmutatással szolgált, máskor azonban sokkal messzebbre, idegen országokba vezetett ez a hang, ahol azután gyakran meghökkentő összefüggéseket fedeztem fel az otthon hallottakkal.

Így jutottam el egyre nagyobb tudású emberekhez, akik egyre többet tártak fel a beavatásról és az élet értelméről. Természetesen sok olyan tudatlannal vagy csak féligazságokat hirdetővel is találkoztam, aki nagy tudás birtokosának adta ki magát. Azonban rögtön felismertem, ha „a szó Jákób szava, de a kezek Ézsaú kezei” (1Móz 27,22) voltak. Ezek a szánalomra méltó sarlatánok, akik a „beavatott” szerepében próbáltak feltűnni, hamar leleplezték magukat. A saját egyéniségükkel, saját magukkal nem tudtak dűlőre jutni. Hogyan is világosíthattak volna fel a végső igazságról, a beavatásról? Én pedig újra meg újra továbbálltam, olyan embert keresve, aki tényleg rendelkezik a tudással, aki valóban részesült a beavatásban.

Ha a sors olyasvalakivel hozott össze, aki újat tudott mondani nekem, annyi ideig maradtam ott, amíg mindent megtanultam, amit csak lehetett. Azután folytattam utamat.

Így jutottam egyszer egy idős asszony közelébe, aki egy kolostorszerű remetelakban élt, és úgy vonzotta magához a megvilágosodni vágyókat, ahogyan cukrot özönlenek el a hangyák.

Tevékenységét a legszorosabb szellemi kötelékben végezte két fiatalabb férfival – egy indiaival és egy nyugatival –, akiket a „fiainak” nevezett. Amikor nála tartózkodtam, ezek a fiúk éppen távol voltak. A világot járták azzal a megbízatással, hogy lehetőleg minél nagyobb körben terjesszék az igazságot.

Az idős asszony magas növésű volt, királyi testtartású, de mozdulataiban ennek ellenére valami természetes egyszerűséget, a mesterkéltség teljes hiányát lehetett megfigyelni. Mélykék szeme, amelynek sajátos jelleget kölcsönöztek hosszú, barna szempillái, feltűnően tágra nyílt. Tekintete mosolyogva sugározta a jóindulatot, a megértést, és mégis volt valami átható ereje, ami nem egy embert zavarba hozott, ha az asszony szeme az illetőre szegeződött. A megfigyelőnek az a benyomása támadt, hogy ez az asszony mindenkin keresztüllát, az emberek gondolatait, tudatuk egész felépítését képes egyetlen pillantással felmérni. Gyakran előfordult, hogy néhány kérdés fogalmazódott meg bennem, miközben a nagyszámú hallgatóság egyik tagjaként figyeltem a szavaira. Ilyenkor zavartalanul tovább beszélt, de elmosolyodott, majd a következő mondatait úgy fogalmazta meg, hogy választ kaptam kimondatlan kérdéseimre. A hallgatóság más tagjai is beszámoltak ugyanerről a jelenségről. Nem tudtam hova tenni ezt a rendkívüli egyéniséget. Minél többet tanultam tőle, minél tisztábban láttam lelki szemeimmel, annál lenyűgözőbbnek tetszett szellemi nagysága, annál beláthatatlanabbá vált az a terület, amelyen az ő tudása meghaladta az enyémet. Minél több időt töltöttem el mellette, annál kiismerhetetlenebbnek láttam. Akárhányszor találkoztunk, mindig más „személyiségjegyeket” fedeztem fel benne, míg végül az a benyomásom támadt, hogy ez az asszony az összes lehetséges személyiségjegyet magában hordja, és bármelyiket meg tudja jeleníteni, vagyis egyáltalán nem rendelkezik személyiséggel, hiszen a minden egyben a semmit foglalja magában.

– Anyám – kérdeztem egyszer –, ki vagy te tulajdonképpen?

– Ki? – kérdezett vissza. – Mit jelent az a szó, hogy ki? Csak egyetlen létező van, és minden ember, minden állat, minden növény, sőt mindet égitest, az összes nap és az összes bolygó csak egy-egy megnyilvánulása ennek az egyetlen létezőnek. Hány „ki” létezhet akkor? Ugyanaz az Önvaló szólal meg az én szavaimban, mint a tieidben vagy bármelyik élőlény megnyilvánulásaiban. A különbség csupán annyi, hogy nem minden élőlény ismeri fel saját magában az Önvalót, és így nem is nyilvánulhat meg benne annak valamennyi tulajdonsága. Aki azonban teljesen megismeri az Önvalót, a földön fellelhető összes lehetséges tulajdonságot képes felmutatni, hiszen azok mind az egyetlen létező, az egyetlen Önvaló különböző megnyilvánulásai. Az a külső forma, amelyet te most magad előtt látsz, és amelyről azt hiszed, hogy az „velem” azonos, nem más, mint a megnyilatkozás egyik eszköze, amely az Önvalónak mindig azt a vonatkozását jeleníti meg, amely az adott helyzetben éppen szükségesnek bizonyul. Ne kérdezz hát olyan badarságokat, hogy én „ki” vagyok.

– Anyám – kérdeztem –, hogyan ismerted meg az Önvalót a maga teljességében annyira, hogy annak összes lehetséges tulajdonságát meg tudod jeleníteni? Szeretnék én is eljutni idáig! Mondd el nekem! Milyen élményeken keresztül váltál az egyetlen létező ilyen sokoldalú megnyilatkozási eszközévé? Vagy mindig is ezen a magas fokon álltál? Már így születtél?

– Születtem? „Én” születtem? Mikor láttad valaha is az „én” megszületését? Láttad-e már valaha is valakinek az „énjét”? Az „én” soha nem születik meg, csak a test. Az igazi, isteni Önvaló maga a tökéletesség, az Ő fejlődéséről tehát nem beszélhetünk. Legfeljebb a testnek kell tökéletesednie, hogy az Önvaló egyre magasabb rezgéseire tudjon hangolódni. Ezen a fejlődési folyamaton a legtökéletesebb szerkezetnek – a legtökéletesebb testnek – is keresztül kell mennie, természetesen az enyémnek is, amely még meglehetősen távol áll a tökéletességtől. Minden állapot csak egy-egy fokozatot képvisel. A test mindig láncreakció során keletkezik – manapság így nevezik az ilyen folyamatokat –, és ha egy láncreakció már beindult, sok különböző fejlődési szakaszon kell keresztülmennie, mielőtt lecseng. E törvény alól az anyag egyetlen megjelenési formája sem vonhatja ki magát. A test fejlődésével pedig természetesen a tudati állapot is változik.

– Ezek szerint neked is végig kellett menned egy fejlődési folyamaton, ugye, anyám? Kérlek, meséld el, milyen volt! Mi mindent éltél át, milyen tapasztalatokat szereztél, amelyeken keresztül a tudatod jelenlegi állapotához eljutottál? Kérlek, mondj el mindent!

– Minek beszéljek minderről? Mindenkinek a maga módján kell eljutnia a teljes önfelismerésig. Mi hasznod lenne abból, ha az én fejlődési utamat megismernéd? Te nem járhatod végig ezt az utat. Nem az események a fontosak, csak a belőlük levont tanulságok, a megszerzett tapasztalatok. Nyugodj meg, a magad útján ugyanazokat a tapasztalatokat fogod megszerezni, mint én a magamén. Az utak száma végtelen, mégis mind ugyanoda vezet.

– Anyám, igazad van. Belátom: a te utadat nem járhatom be. Mégis sokat segítenél, ha elmondanád, hogyan tettél szert a tapasztalataidra, mivel én és mindenki más is, aki a történetedet hallaná, megtanulhatnánk, hogyan lehet a tapasztalatokat hasznosítani. Nem magára a történetre vagyok kíváncsi, hanem arra, hogyan tudtad a minden esemény mögött ott rejlő tanulságot levonni és magadévá tenni. Kérlek, anyám, mesélj az utadról. Oly sokat tanulhatnánk, ha megismerhetnénk az élethez való hozzáállásodat, és megtudhatnánk, hogyan vezettek el a sors kihívásaira adott válaszaid ilyen mindent átölelő, rendkívüli tudáshoz. Mindannyiunk épülésére szolgálna az elbeszélésed.

Az idős asszony hosszan nézett rám. Végül így szólt:

– Tehát kíváncsi vagy, hogy én hogyan viselkedtem? És úgy gondolod, hogy a te és mások épülését is szolgálná, ha ezt elmondanám? Hát jó! Talán tényleg lesz némi haszna, ha elmesélem, milyen élmények hatására nyílt meg a szemem, hogyan ismertem meg az életnek azokat a belső törvényeit és összefüggéseit, amelyek a különböző emberek sorsát összekötik. Gyere el megint holnap. Akkor majd mesélek azokról a tapasztalataimról, amelyek a megvilágosodáshoz vezettek – neked és azoknak, akik képesek meglátni a lényeget. Majd elmondom, hogyan került sor a beavatásomra…

Másnap a hozzá legközelebb álló néhány tanítványával együtt ültük körül az idős asszonyt, és hallgattuk, amint belekezdett a beavatásáról szóló történetbe.

Így keletkezett ez a könyv.

Ébredés

Villámként hasított belém a fájdalom – a következő pillanatban pedig már a földön találtam magam.

Segítség! Segítsen valaki! De ne ez a felnőtt, aki itt van mellettem, és ijesztő módon akar megvizsgálni – nem! Nem akarom, hogy itt legyen! Szeretem, de vészhelyzetben jobb, ha távol van.

Visszafutottam a szobába, amelyben a szép, idegen hölgy ült, akinek éppen jó éjszakát kívántunk. Tudtam, hogy teljes megértéssel segítene. Egyébként is szerettem mellette lenni, élvezettel szívtam magamba az illatát, és a közelében mindig biztonságban éreztem magam. Ijedtségemben most az ő segítségében bízva szaladtam hozzá. Szipogva tartottam elé felduzzadt kezecskémet, amely élettelenül lógott lefelé, és nem engedelmeskedett többé az akaratomnak. A szép asszony ránézett a kezemre, eldobta magától a ruhadarabot, amelyet éppen varrt, és hangosan felkiáltott:

– Robert! Robert! Gyere gyorsan!

Kinyílt egy ajtó, és belépett egy felnőtt, akiről ködösen annyit tudtam, hogy velünk lakik, és valamiképp hozzánk tartozik. Most először vettem szemügyre figyelmesebben. A magas férfi arca márványfehér, haja, szakálla és oldalszakálla pedig ébenfekete volt. Szeme feketén izzott, és egész személyiségét valami láthatatlan erőtér vette körül, amely mindenkit arra késztetett, hogy egy bizonyos távolságot tartson vele szemben. Egy pillantást vetett lifegő kezemre, majd megszólalt:

– Orvost! Stefi, hívj azonnal orvost!

Stefi bácsi elrohant, a magas, fekete férfi pedig megkérdezte tőlünk, hogy mi történt. Elmondtuk neki, hogy miután Grete és én jó éjszakát kívántunk, Stefi bácsi a vállára kapott, és így vitt be a hálószobába. Bent a szobában elengedett, én pedig lecsúsztam a hátán, de olyan gyorsan, hogy Stefi bácsi hirtelen elkapta a kezem, nehogy megüssem magam. Abban a pillanatban hasogató fájdalom nyilallt a jobb csuklómba, és amikor meg akartam emelni a kezemet, csak élettelenül lógott lefele.

– Igen – bólogatott a férfi –, kificamodott a csuklója. Az a baj, hogy pont most kell elutaznom, és nem várhatom meg, amíg ideér az orvos. De egész éjszaka tűkön fogok ülni. Azonnal táviratozd meg, hogy mit tudott tenni az orvos.

Megcsókolt minket és a mamát, majd elment. Csodálkozva néztem fel a szép, idegen asszonyra, aki magára mutatva mindig a „mama” szót használta, és ezért mi is mamának hívtuk.

Egészen eddig teli torokból bömböltem, így mutattam ki kétségbeesésemet és csalódottságomat afölött, hogy a felnőttek láthatólag képtelenek voltak bármit is tenni az érdekemben. Szűnni nem akaró, kínzó fájdalmamat éppúgy nem tudták enyhíteni, ahogy élettelenül lógó kezemet sem tudták visszailleszteni a helyére. Amikor azonban meghallottam, hogy a fekete férfi egész éjjel tűkön fog ülni, csodálkozásom és iránta érzett aggodalmam annyira elhatalmasodott rajtam, hogy a sírást hirtelen abbahagyva megkérdeztem a mamát:

– Miért kell neki egész éjszaka tűkön ülnie?

Mama először értetlenül meredt rám, majd elnevette magát:

– Azért, mert édesapád nagyon aggódik a kezed miatt.

Ezzel a válasszal aztán jól kisegítettek! Semmi értelme nincs, semmi sem vált világosabbá. Az általunk „édesapának” nevezett fekete férfi egészen komolyan mondta, hogy tűkön fog ülni – mama pedig most kinevet. De miért? Csak azt ismételtem meg, amit édesapa mondott. Mit értsek azalatt, hogy édesapa „nagyon aggódik”, és miért kell emiatt tűkön ülnie? Nem fogja a végén veszélyesen megszúrni magát? Mama gyakran varrt, és megmutatta, mennyire veszélyes lehet a tű; igen kellemetlen érzés, amikor a hegye az ember bőrébe fúródik. Tényleg fáj! A tűt éppen ezért csak varrásra szabad használni. Micsoda képtelenség ez már megint a felnőttek részéről, hogy ha az egyik kezem olyan tehetetlenül és reménytelenül lóg lefele, hogy a másikkal állandóan tartanom kell, akkor édesapának emiatt egész éjszaka tűkön kell ülnie, amikor pedig a tűket csak varrásra szabad használni?! Igaz, már eléggé hozzászoktam, hogy a felnőttek értelmetlenségeket mondanak és csinálnak, de ez már sok volt. Többet akartam tudni. Mégsem adódott lehetőségem a további kérdezősködésre a „tűkön üléssel” kapcsolatban, mivel Stefi bácsi megjelent az orvossal.

A doktor jól megtermett, barátságos úr volt, aki olyan bensőségesen mosolygott rám, mintha már régóta ismernénk egymást; a levegőbe emelt, és ezzel egyben kiszakított biztonságot adó környezetemből, anyám közeléből. Szívemet fojtogató félelem ragadta meg, ráadásul a hirtelen mozdulat újabb kínzó fájdalmat okozott, úgyhogy újra teli torokból kezdtem üvölteni. Az orvos az asztalra helyezett – láttam, hogy lábacskáim a mellkasomhoz egészen közel kapálództak –, fejét ingatva rám mosolygott, és megszólalt:

– Ajaj, milyen csúnya ez a kislány, amikor így sír!

Hirtelen elcsodálkoztam. Micsoda? Csúnya vagyok, amikor sírok? Ezt meg honnan veszi? Eddig azt hittem, az emberek mindent látnak, csak engem nem. Az összes élőlény, a felnőttek, a konyhalány, Grete, a kanárimadár, a játékaim – egyszóval minden, ami körülvett, az látható, a kezem is, a hasam és a lábam is, csak magamat nem láttam még, bár valahol a „magamnak” is ott kell lennie, csak éppen láthatatlanul. El se tudtam képzelni, hogyan lenne lehetséges ezt a valamit, vagyis magamat látni. Hogyan láthatta akkor ez a felnőtt az elkeseredésemet, a fájdalmamat, a sírásomat, egyszóval „engem”? Hűha! Ha valóban lát engem, az ijedtségemet és a szerencsétlenségemet, hát az tényleg „csúnya” kell hogy legyen. Annyira elcsodálkoztam, hogy abbahagytam a sírást, és vizsla szemmel néztem fel az orvosra.

A felnőttek ebben a pillanatban hangosan elnevették magukat, mama pedig a következőket mondta:

– Na lám, milyen hiú a kisasszony! Még a fájdalmát is elnyomja, csak ne lássák csúnyának!

Már megint egy értelmetlen megjegyzés, ami oly jellemző a felnőttekre! Hiú – az meg micsoda? Hogyan lehetnék hiú, ha azt sem tudom, mi fán terem a hiúság, és hogyan akarhatnám, hogy bármilyennek is lássanak, ha eddig nem is tudtam, hogy látható vagyok. Egészen eddig abban a meggyőződésben éltem, hogy én vagyok a dolgok szemlélője, az, aki lát: mindent látok, de én magam a látható dolgokon kívül állok. Gondolataimat ez a kérdés foglalta le, és már hangot akartam adni a kíváncsiságomnak, amikor az orvos megfogta a kezemet, és rántott rajta egyet. Majdnem felkiáltottam, olyan erős fájdalom hasított belém – jaj, ez a bolond teljesen ki akarja szakítani a kezemet! Azután azonban fordított egyet a kis kézen, amely most már valamiképpen szorosabb kapcsolatban volt velem, olyan borzasztóan fájt „nekem”, a következő pillanatban pedig a helyén is volt már…

– Nos, ezzel meg is lennénk – mondta az orvos. – Az ízület egy kicsit meg fog dagadni, éppen ezért ma éjszakára szépen párnára helyezzük a kezecskét, és azután hamarosan el is feledkezhetünk az egész ügyről.

A felnőttek még tovább beszéltek arról, mennyire hiú vagyok, hogy pusztán a hiúság miatt még akkor sem kiáltottam fel, amikor a kezemet a helyére illesztették. Különösen mamára tett ez nagy hatást, amiért nagy szomorúságot éreztem. Látnom kellett, hogy a szép asszony, akit én akkor már nagyon szerettem, nem értett meg engem. Bár az orvos látott engem, mama számára láthatatlan maradtam. Ennek ellenére mély szeretetet sugárzott felém, és amikor később már az ágyamban feküdtem felpolcolt és sajgó kezemmel, nagy örömmel töltött el, hogy többször is láthattam fölém hajló, szép, finom és bátorítóan rám mosolygó arcát. Tekintetéből jóság és melegség áradt, és a közelében nem éreztem magam elhagyatva és egyedül. Tudtam, hogy számíthatok rá, bizonyos értelemben hatalmam volt fölötte, és korlátlan bizalmat éreztem iránta. Lassan elaludtam, az éjszaka tovaszállt, a kezem pedig újból az az engedelmes szerszám, hűséges barát volt, amely életem során később olyan sok örömöt okozott, és hozzásegített, hogy tudatlanságomból felébredjek. Az orvos tévedett: az apró esetet nem felejtettem el, mivel az asszociáció révén elválaszthatatlanul, örökre hozzákapcsolódott első öntudatra ébredésemhez, ahhoz, hogy a szemem rányílt erre az életre.

Ezt követően a tudatom – az emlékezetem – egy pillanatra sem szunnyadt már el. Ettől kezdve mindent, a külső világot éppúgy, mint saját bensőmet, a legnagyobb figyelemmel, nem lankadó koncentrációval szemléltem. Ettől kezdve tisztában voltam azzal, hogy olyan otthonban élek, ahol a hatalmas, fekete felnőtt feltétel nélkül uralkodik – mama Robertnek hívta, nekünk pedig „édesapának” kellett neveznünk. Az egész ház az ő szavát leste, mama pedig testestül-lelkestül hozzá tartozott. Hatalma mindannyiunkra – és később több ezer emberre – terjedt ki egyfajta sátorként vagy védőburokként. Az édesapa hatalmi körébe tartozók kivétel nélkül élvezhették segítőkészségét, valamint a biztonságot és a jólétet. A délelőttöket nem otthon töltötte, ilyenkor együtt lehettem mamával. Az egész lakásban a nyomában járhattam, még a konyhába is elkísérhettem, és amikor éppen egy nagy asztalterítőt hímzett színes fonalakkal, mellette ülhettem, és a színes szálakkal tetszésem szerinti mintákat hímezhettem a hatalmas terítő valamelyik sarkába. Délre megjött édesapa, és az ebéd után vissza kellett vonulnom Gretével a gyerekszobába – ami egyáltalán nem volt ínyemre. Hozzám hasonlóan Grete is a házhoz tartozott, csak éppen – ahogy elmondták – három évvel idősebb volt nálam. Amikor a kezem kificamodott, ő négy és fél, én pedig másfél éves voltam.

A következő nyarat egy nagy tó partján fekvő faluban töltöttük. Nagy udvarral és veteményeskerttel körülvett parasztházikóban laktunk. Gretével mezítláb szaladgálhattam, és azt is megengedték, hogy egy feltűnően barna és ráncokkal barázdált arcú asszonnyal megnézzem az istállót, ahol láttam egy tehenet, egy borjút és jó néhány piros szemű nyulat. Lebilincselő élmény volt. A kertben nagy, sárga virágok nyújtóztak a magasba, és állandóan a nap felé fordultak. Nem tudtam betelni a látvánnyal. Édesapát csak alkalmanként láttam, ilyenkor mindig azt hallottam, hogy „ma vasárnap van”. Egyébként egyedül voltunk mamával, és én az egész napot az ő társaságában tölthettem. Mindennap kijártunk a tóra, megmártóztunk, és önfeledten pancsoltunk a vízben.

Egy napon mama megint azt mondta:

– Holnap vasárnap, úgyhogy már most örülhetünk annak, hogy édesapád velünk lesz.

Engem nem töltött el ez a hír különösebb örömmel, hiszen édesapa nem igazán érdekelt, és már azt is kitapasztaltam, hogy ha édesapa ott volt, mama egyfolytában csak vele foglalkozott. Ilyenkor Sophie-val, a ráncos arcú parasztasszony felnőtt lányával és Gretével kellett sétálni mennem.

Este, miközben édesapára vártunk, egyszer csak arra figyeltem fel, hogy néhány szomszéd azt magyarázza mamának, a „vasút kisiklott”, édesapa ezért nem érkezett még meg. Mama nagyon megrémült, magához hívta Sophie-t, és a gondjaira bízott, azzal a kéréssel, hogy egy percre se hagyjon magamra, majd a vasútállomásra sietett. Grete vele mehetett – hiszen „három évvel idősebb” volt, és gyorsabban tudott járni, mint én. Egyedül maradtam Sophie-val.

Már sötét volt, és ebben a napszakban most először lehettem még mindig ébren, ráadásul kint a kertben. Az élmény magával ragadott, ám erőt vett rajtam a bizonytalanság érzése is, hiszen ahhoz szoktam hozzá, hogy mindent nappali fényben látok, most pedig a dolgok olyan nehezen kivehetővé váltak. A fákat, virágokat inkább sejteni, mintsem látni lehetett. A nyárfák különös hangon susogtak. Több megfigyelésre azonban nem volt időm, mert hirtelen valami egészen rémisztő dolog történt: Sophie a karjára vett, és a kerítéshez vitt, ahol a sötétből egy szörnyalak bukkant elő! Férfira emlékeztetett, de a fején ijesztő tollbokréta éktelenkedett, szeme a sötét éjszakában izzó parázsként világított, zakóján fémgombok fénylettek, a vállán pedig valami különös dolgot hordott, amelyről ösztönösen éreztem, hogy rendkívüli veszélyt rejt magában. Később hallottam, hogy ezt a dolgot „fegyvernek” nevezik. Nagyon taszítónak tartottam ezt a szörnyszerű lényt, és abban reménykedtem, hogy Sophie el fog futni velem onnan. Legnagyobb megdöbbenésemre Sophie megint valami képtelenséget csinált – amit egyébként már megszoktam tőle. Ahelyett, hogy eliszkolt volna, egészen közel lépett a kerítéshez, és eltűrte, hogy a szörny rémisztően mély hangján a fülébe suttogjon – majd átkarolja, és szorosan magához ölelje. Csakhogy én Sophie karjában voltam, úgyhogy ez az alak egyben engem is magához szorított, ami távolról sem volt kellemes, inkább émelyítő. De ez még nem volt minden! Hatalmas cincérbajuszának két „ága” éles szarvként meredt ki az arcából, és most egészen szorosan magához húzta Sophie-t, és úgy tett, mintha meg akarná harapni. Arra számítottam, ha eddig nem is, most már csak elfut Sophie – de nem, sőt a szabad karjával átölelte a szörny nyakát, és amikor az már arra készült, hogy megharapja – vagy megegye –, nemhogy elfordította volna az arcát, hanem odatartotta a száját, majd mindketten úgy tettek, mintha kölcsönösen fel akarnák falni egymást. Engem közben úgy összenyomtak, hogy alig jutottam levegőhöz. Teljes erővel igyekeztem magam eltaszítani a szörnytől, és próbáltam az orromat szabaddá tenni. Az idegen közelsége kimondottan ellenemre volt, ráadásul mindenféle szagot is éreztem. Különösen taszított egy kesernyés szag, amelyet ez az alak árasztott magából. Ők ketten azonban a legkisebb mértékben sem törődtek velem, annyira maguk közé szorították a fejemet, hogy hallottam a férfi szívverését, és közben úgy tettek, mintha egymás szájába akarnának bújni. Hajaj! Ezek a felnőttek és a dolgaik! Figyeltem az egymásnak feszülő párt, és képtelen voltam ráismerni a jól nevelt, szerény Sophie-ra. Idegen lénynek hatott, amely mintha nem is hallaná a nyögdécselésemet. Aztán egyszer csak eleresztett minket a szörny, és eltűnt a sötétben. A következő pillanatban már mama és édesapa megnyugtató hangját hallottam, majd megpillantottam az éjszakából előbontakozó vidám, jókedvet sugárzó arcukat is. Az egész szomszédság összefutott, hogy kikérdezze édesapát a vonat kisiklásáról. Sophie úgy tett, mintha mi sem történt volna, és egy szóval sem említette az ijesztő lényt, aki pár perccel korábban úgy magához szorította. Lágy arcvonásai ártatlanságot sugároztak. Számomra ez újabb meglepetést jelentett, de nem jutott időm arra, hogy ezen tovább töprengjek, mert édesapa bonbont hozott nekünk a városból, és engem rendkívüli módon érdekelt, hogy én ugyanolyant kapok-e, mint Grete. Nem kellett csalódnom; mindketten ugyanazt az édességet kaptuk. Mint mindig, mama most is elrontotta az örömömet, mert amikor az összes bonbont egyszerre akartam a számba tömni, kivette a kezemből a finom nyalánkságot, egyetlenegy bonbont adott vissza nekem, és megígérte, hogy másnap minden étkezés után kapok majd egyet. Na tessék! Ha majd megnövök, annyi bonbont fogok egyszerre a számba venni, amennyit csak akarok. De nem tehettem mást, átadtam az édességet, majd aludni mentem. Miután mama már ágyba fektetett, megkérdeztem tőle még az ima előtt, később ugyanis már nem szólalhattam meg:

– Mama, mi az, ami a fején tollbokrétát hord, a vállán valami furcsa dolog van, és a gombjai a sötétben fénylenek – és, mama, olyan borzasztó szaga van?

Mama meglepetten nézett rám, majd így felelt:

– Azok a csendőrök.

– Mama – kérdeztem újra –, a csendőrök embereket esznek?

Tudni akartam, hogy amelyikkel mi találkoztunk, tényleg meg akarta-e enni Sophie-t, vagy ha nem, akkor mi a csudát akart.

– Nem, nem – válaszolt mama nevetve –, ők vigyáznak a jó emberekre, ne félj kicsim, egy se fog téged megenni.

Már akartam mondani, hogy amelyikre én gondoltam, az nem is engem, hanem Sophie-t akarta felfalni, de mama megcsókolt, betakart, és azt mondta.

– Aludj szépen, most édesapához kell mennem.

Egyedül maradtam a gondolataimmal, és hosszan töprengtem, annyira érthetetlen volt, hogy a csendőr mit akart Sophie-tól, Sophie pedig miért engedte magát annyira összepréselni, hogy én is olyan elviselhetetlenül közel kerültem ahhoz az alakhoz! Valami magyarázat csak van minderre… Az egész ügy, mint minden, amit nem értettem, nyugtalansággal töltött el, de végül elaludtam. Másnap csodálatosan sütött a nap, és miután megkaptam a bonbonomat, mindannyian a nagy vízhez mentünk, hogy fürödjünk és pancsoljunk. Összefutottunk a csendőrrel az úton. A nappali fényben már kedves felnőttnek láttam, aki barátságosan beszélgetett édesapámmal. Csak azt nem értettem, miért tesz úgy, mintha először látna életében; a tegnap történteket nem felejthette még el! Mindenesetre még mindig féltem a cincérbajuszától, és nem mertem semmit se kérdezni tőle…

Erről a nyárról van még egy emlékem, amely igen mélyen rögzült bennem. Egy délután – édesapa éppen velünk volt, a parasztok pedig mindannyian ünneplőruhában ültek a házuk előtt, innen tudtam, hogy vasárnap van – a harangok kongására lettünk figyelmesek. A harangok azonban nem a megszokott módon szóltak, inkább úgy tetszett, mintha akadoznának, és nem akarnának elhallgatni… csak kongtak, kongtak… A falu vasárnapi nyugalma hirtelen megszakadt. Emberek futottak el a házunk előtt, mindannyian ugyanabba az irányba. A ráncos arcú asszony férje és fia is elrohantak, vödrökkel és fejszékkel felszerelkezve. Mama és néhány asszony velünk maradt, és az asszonyok egyre csak ugyanazokat a szavakat ismételték:

– Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, ne hagyj el minket, mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, ne hagyj el minket.

Mama arca is nagyon gondterhelt volt, és azt mondta nekünk:

– Imádkozzunk mindannyian, hogy édesapa egészségben jöjjön vissza.

Megkérdeztem, hova ment, és miért. Mama azt felelte, a faluban tűz ütött ki, és édesapa is elment segíteni az oltásban. Imádkoztunk, de én nagyon kíváncsi voltam, mit jelent az, hogy „a faluban tűz ütött ki”. Egy asszony azt mondta, hogy a kertünk végéből még a „lángnyelveket” is látni lehet. Oda szerettem volna menni, de mama nem engedte. Grete azonban elmehetett a szomszédos fűszeres fiával, hogy megnézzék a lángokat, és ez engem mély keserűséggel töltött el. Miért szabad neki állandóan olyasmiket csinálnia, amiket nekem nem engednek meg, csak, mert ő három évvel idősebb? Ha a tűz veszélyes, akkor a veszély őt éppúgy érinti, mint engem, még akkor is, ha „három évvel idősebb”! Ó ez a három év! Milyen, de milyen gyakran kell még ezt hallanom, mindig, amikor nekem nem engednek meg valamit, amit ő már megtehet, vagy amikor nem vagyok hajlandó elfogadni vagy eltűrni, hogy ő parancsolhat nekem.

Már késő este volt, amikor először néhány, majd egyre több ember kezdett visszaszállingózni, mindannyian kimerülten. Elmondták, hogy édesapa több házat is megmentett a tűztől, halálmegvető bátorsággal rontott be égő épületekbe, hogy gyerekeket vagy állatokat mentsen ki, fáradhatatlanul irányította az oltást, és mindenki azonnal engedelmeskedett neki. Nagyszerű ötleteivel és lankadatlan bátorságával a többieket is rendkívüli teljesítményre tudta sarkallni, míg aztán végül sikerült behatárolni a tüzet. Mama sugárzó arccal hallgatta a beszámolókat, és amikor utolsóként a ráncos asszony fiának társaságában édesapa is megérkezett, kitörő örömmel vetette magát a karjaiba:

– Ó, drága Robert, milyen nagyszerű vagy, minden tekintetben olyan nagyszerű!

Édesapa szótlanul mosolygott. Teljesen befedte a korom, úgyhogy gyorsan visszavonult, hogy lemosakodjon.

Magától értetődőnek vettem édesapám rendkívüliségét. Számomra az „édesapa” szó egyet jelentett a „nagy uralkodóval”, aki mindenki más fölött áll, és akinek utasításait mindenki azonnal végrehajtja. Szava törvény, tökéletességéhez a legkisebb kétség sem férhet. Másképp nem lehetne ő a „nagy uralkodó”!

Édesapa iránt akkoriban még nem nagyon érdeklődtem, személye egyszerűen a megingathatatlan biztonságot jelentette számomra. Jelenléte nem okozott semmilyen gondot, úgyhogy nem is nagyon foglalkoztam vele. Csak amikor az egész család – édesapa, mama, Grete és én – együtt sétált, és ő kézen fogva átvezetett az úttesten, akkor figyeltem fel a hallatlan erőre, amely a kezéből sugárzott, és a körmeire, amelyek mindig olyan tiszták voltak, mint a frissen hullott hó. Így semmi meglepőt nem láttam abban, hogy édesapa azonnal meg akart szabadulni a koromtól.

A nyár elmúlt, és mi újra otthon voltunk. Egy alkalommal feltűnt, hogy miközben a sétához öltöztetett, mama prémsapkát húzott a fejemre, és vastag kabátba bújtatott. A levegő valósággal csípte a bőrömet. Azt mondták, „hideg” van. Orrom és lábacskám ezt egyáltalán nem viselték jól. Az égből azonban fehér pelyhek hullottak, és minden kirakatban fehér szakállas, vörös ruhába öltöztetett télapók álltak. Aztán új évszak köszöntött be, mama szalmakalapot tett a fejemre, és könnyű köpenyt adott rám. Kint mindenfelé virágok nyíltak, mi pedig a parkban labdázhattunk és karikázhattunk.

Ebben az időszakban felhőtlen boldogságot élvezhettem volna, ha mama nem keserítette volna meg időről időre az életemet a körömvágással. Ettől már akkor rettegtem, amikor csak sejtettem, hogy az a bizonyos nap közeleg. A körmöm alatt olyan érzékeny volt a bőröm, hogy ha a körömvágás után bármi, akár a friss levegő hozzáért, a szörnyű érzés miatt üvöltve futottam körbe a szobán, és ujjamat szétfeszítve próbáltam az érzékeny területet mindentől távol tartani. Nem, nem fájdalomról volt szó, hanem valami elviselhetetlen érzésről. Amikor mama ezt először látta, el sem tudta képzelni, mi bajom lehet. Arra gondolt, talán az ujjamba vágott anélkül, hogy észrevette volna, és meg akarta nézni a sebet. Amikor azonban megérintett, olyan hangosan kiáltottam fel, hogy megrémült, és felkereste a háziorvosunkat. Az orvos azt mondta, olyan rendkívül érzékenyek az idegeim, ami csak egészen ritkán fordul elő. Azt javasolta mamának, hogy a körömvágás után langyos vízben áztassa a kezemet, és engedje, hogy pancsoljak a vízben egy ideig. A kezelés tényleg használt, de még sok évbe telt, amíg a bőröm annyira megerősödött, hogy a körömvágást szenvedés nélkül elviseljem.

Drága, gyengéd édesanyám! Milyen szeretetteljes megértéssel próbáltál úrrá lenni azokon a nehézségeken, amelyeket ez a túlérzékenység okozott! Ha érzékeny idegzetemet nem takartad volna be gyengéd szereteteddel, már gyerekkoromban meghaltam volna. Csak a te segítségeddel nőhettem fel egészségesen, és fejleszthettem ki lassan és tudatosan ellenálló képességemet. Az a lágy fészek tette lehetővé, hogy használható emberré váljak, amelyet te, odaadó édesapám, és te, önfeláldozó édesanyám teremtettetek. Segítettetek nekem, hogy tudatosan kifejlesztett képességemmel tartsam egyensúlyban érzékenységemet. Akkoriban még gyermek voltam, és fogalmam sem volt érzékenységemről. Csak megfigyeltem a világot magam körül, mindent tudni akartam, de az egészségemmel kapcsolatban azt tettem, amit te tanácsoltál nekem. Feltétel nélkül bíztam benned!

Oroszlán és világosság

Így telt el néhány tél és nyár. Egyszer azt hallottam, hogy négyéves vagyok. Grete már iskolába járt, én pedig nagy izgalommal figyeltem a szavait, miközben büszkén felolvasott nekem a kiskátéból. Gyerekújságja is volt, abból is gyakran felolvasott. Ha nem volt otthon, a már egy ideje velünk lakó apai nagyanyámat kínoztam azzal a kéréssel, hogy olvassa tovább a félbehagyott történeteket, annyira izgatott a folytatás. Egyébként is mindig hegyeztem a fülemet, ha megtörtént esetekről beszéltek. Valósággal égetett az élet iránti kíváncsiság. Annyi minden történhetett! A mesék minden másnál fontosabbak voltak számomra.

Vágyamnak Adi néni, édesanyám nővére tett eleget. Adi néni akkoriban gyakran látogatott meg minket. Kedves arca volt, és egész lényét valami macskaszerű szépség és jóság jellemezte. Barna szeméből melegség áradt, és olyan jellegzetes illat vette körül, amelyet csak a jóságot magukban hordozó embereknél lehet tapasztalni. Élvezettel szívtam magamba a jóságnak ezt az illatát, amelyet azonban csak kevés más emberen érzékeltem. Ha Adi néni érkezett, örömtől repesve szaladtunk oda hozzá, lesegítettük róla a kabátját, és első szavunk ez volt: „Adi néni, mesélj nekünk!” Ő pedig a legcsodálatosabb meséket mondta el. Soha nem fogyott ki a történeteiből, mindig valami újat mesélt, ami érdekesebb volt, mint bármi, amit azóta valaha is hallottam vagy olvastam. Ha betegen nyomtam az ágyat, Adi néni eljött hozzám, és meséivel teljesen elfeledtette a betegségemet. Történeteit nem fejezhette be, mert amikor csak véget akart vetni a mesemondásnak, addig kérdezgettük, hogy: „Adi néni, és akkor… mi történt azután?”, míg végül engedett, és tovább mesélt. Amikor pedig már tényleg haza kellett mennie az édesanyjához, vagyis a másik nagymamámhoz, akkor egyedül maradtam Gretével, és figyeltem, amint mesekönyvet olvas. Én is szerettem volna már olvasni. A gyerekújság és a mesekönyvek történetei persze egyáltalán nem voltak annyira izgalmasak, mint Adi néni meséi, de azért azok is mesék voltak, és én azokat is meg akartam ismerni. Elkezdtem gondosan tanulmányozni Grete könyveit. Hosszasan szemléltem a különböző betűket, és megpróbáltam olvasni, de képtelen voltam megfejteni az értelmüket.

Egy éjszaka megint az az álmom ismétlődött meg, amely már olyan sokszor okozott nekem szenvedést, hogy az egész család tudott róla: futok egy úton, rohanok, ahogy csak bírok, nyomomban egy oroszlánnal, amely le akar teríteni, és fel akar falni. Kétségbeesetten, zihálva futok egy ház felé, amely az út végén áll. A nyitott ajtóban egy asszony áll, aki nem úgy néz ki, mint a jelenlegi édesanyám, álmomban mégis ő az anyám, és kitárt karral vár rám. Tudom, hogy ha elérem, az oroszlán hatalma megszűnik fölöttem, és én megmenekülök. Most azonban már egészen közel van, forró lihegését a tarkómon érzem… sörénye megérinti a nyakamat, mindjárt leterít… minden erőmet összeszedve rohanok, majd hirtelen taszítást érzek, és teli torokból kiáltok fel: „Anyám!”… Ekkor elérem az asszonyt, és kimerülten rogyok a karjába. Megmenekültem, az oroszlán eltűnik, én pedig arra ébredek, hogy a szívem szörnyű erővel kalapál, testem pedig félelemtől és iszonyattól remeg. Azonnal felugrom, a takarót a megszokott módon magamra borítom, és úgy, ahogy vagyok, hálóingben és mezítláb, befutok a szüleim hálószobájába, nagy sietséggel édesanyám ágyába mászom, a takarója alá. Ó, ez az áldott illat, a nyugalom és biztonság, amelyben itt úgy merülhetek el, mint a langyos vízben! Mama átölel, és megkérdezi:

– Már megint az az álom? Az oroszlán?

– Igen – válaszolok, és édesanyám közelében lassan lecsendesedik a szívdobogásom, majd békésen elalszom…

Másnap anyám ágyában ébredek fel. Ő már felkelt, de a hálóinge még az ágyon hever. Gyorsan hozzányomom az orromat, hogy anyám áldott illatát szívhassam magamba. Édesapa a szomszédos ágyon fekszik, és az újságot olvassa. Tehát vasárnap van, gondolom magamban. Mama bejön, és beszélgetni kezd édesapával. Édesapa félrerakja az újságot, pont oda, ahol én fekszem. Kézbe veszem, és kutatva kezdem megint szemlélgetni a betűket – ezeket a fekete, titokzatos krikszkrakszokat a fehér papíron. Csak tudnám, mit jelentenek.

– Édesapa – kérdem –, mit jelentenek ezek a betűk?

– Nézd csak – válaszol –, ez itt egy A, ez egy P, ez egy R, ez, ez pedig egy Ó.

– És ez itt?

– Az – mondja édesapa – egy H, aztán ez egy I, ez egy R, ez egy D, ez egy E, ez egy T, ez egy É, ez pedig egy S.

Újra ránézek a betűkre, és hirtelen mintha fátyol lebbenne fel szemem előtt, tudatom kivilágosodik… Világosság!!! A betűk jelentése megnyílik előttem, én pedig izgatottan, határtalan boldogságot érezve olvasok.

– Édesapa! Édesapa! Ez itt akkor „apróhirdetés”, ugye!?

Mama megáll a szoba közepén, majd odajön hozzám, a karjába vesz, megcsókol, és izgatott, örömteli hangon szól hozzám:

– Te tudsz olvasni!

Édesapa úgy gratulál nekem, mint egy felnőttnek, ami egy kicsit zavarba hoz, majd Grete is befut a szobába, őt is izgalomba hozza a hír, hogy tudok olvasni. Hamarosan az egész ház erről beszél, délben megérkezik Adi néni, neki is azonnal hallania kell az újságot. Igen! Tudok olvasni, a betűk nem megfejthetetlen rejtélyek többé, titkuk megnyílt előttem. Tudok olvasni!!!

És ezzel új korszak kezdődik. Mindent elolvasok, ami csak betűkből áll. A tudást akarom, a tudást!!! Minden olvashatót elolvasok. Mesekönyveket, gyerekújságokat, Grete tankönyveit, naptárakat, az édesapa íróasztalán heverő újságokat, füzetet, amelyet a szobalány kapott egy férfitől, és amelyben „csókokról”, „szerelemről”, titkos „találkákról”, majd „gyilkosságról” és „holttestekről” olvasok; amikor pedig mamától kérek magyarázatot ezekre az érthetetlen és félelmetesnek hangzó dolgokra, ő kétségbeesetten tépi ki kezemből a füzetet, és „Az ég szerelmére, ezt meg honnan szerezted?” felkiáltással beront a konyhába, és megtiltja a szobalánynak, hogy még egyszer ilyen füzetet adjon a kezembe. Milyen kár! Máig sem tudom, mi lett a szép grófnővel, akit éjszaka egy sötét alak elrabolt, és váltott lovakkal a messziségbe hurcolt…

Így kellett levonnom a szomorú tanulságot, hogy ha valami a teljes érdeklődésemet lekötötte, akkor az ellen mamának mindig volt valami kifogása. Lassan megszilárdult bennem a meggyőződés, hogy felnőttekkel jobb nem beszélni az érdekes dolgokról, különben mindent elrontanak. Néha egyedül maradtam a cselédekkel, ilyenkor alaposan kikérdeztem őket. Valamiképpen a kezemben tudtam őket tartani – ezt határozottan éreztem; ha felvilágosítottak valamiről, nem merték az ügyet megemlíteni az édesanyám előtt, hiszen a szemrehányások először rájuk záporoztak volna.