Borítószöveg

A Frankenstein: sci-fi, gótikus horror, tragikus szerelmes regény és tanmese. Az istent játszó tudós és gyilkossá váló teremtményének története az európai kultúra alapművei közé tartozik. Szerzője, Mary Wollstonecraft Shelley alig tizennyolc évesen fejezte be, és ugyan élete végéig írással foglalkozott, ez a könyve tette halhatatlanná.Bár a regényt a maga korában ellentmondásosan fogadták, azóta szinte minden generáció újraértelmezte saját kihívásai szerint; már maga a szerző is, amikor tizenhárom évvel az első kiadás után átdolgozva jelentette meg, új hangsúlyokat adott a regénynek. Egyre drasztikusabban változó világunkban éppen ezért érdemes megint feltenni a kérdést: mit mond nekünk a Frankenstein ma, az elidegenedés, elmagányosodás idején a gondoskodásról, az empátiáról, a szeretetről és a traumáról; a nukleáris fegyverek, a klónozás, a génsebészet és a mesterséges intelligencia korában a politikusok, az írástudók felelősségéről?

A kultikus regényt Péter Ágnes új fordításában adjuk közre.

„Ó, Frankenstein, méltányos lennél mindenki iránt, s épp engem taposnál el, akinek leginkább tartozol méltányossággal, sőt könyörülettel és szeretettel? Ne feledd, hogy te teremtettél: Ádámod kéne hogy legyek, de sokkal inkább vagyok a bukott Angyal, akit bár bűntelen, kiűztél az örömök honából. Mindenfelé boldog teremtményeket látok, csak én vagyok kizárva örökre a körükből. Én jó voltam, tele jóakarattal, de a nyomorúság szörnyeteggé változtatott. Ha boldoggá teszel, újra erényes leszek.”

Fordította Péter Ágnes

A fordítás a regény 1831-es kiadásán alapul.

Hungarian translation © 2022 Péter Ágnes

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép © fotograzia/Getty Images

Borítóterv © Tillai Tamás

Mary W. Shelley portréja Richard Rothwell festő munkája;
készült 1831-1840 körül (National Portrait Gallery, London).

ISBN 978-963-518-177-3

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó az 1831-es kiadáshoz

Amikor a Standard Novels kiadói beválasztották a sorozatukba a Frankensteint, arra kértek, mondjam el, hogyan született a regény.{1} Kérésüknek már csak azért is szívesen teszek eleget, mert így válaszolni tudok arra a kérdésre, melyet már annyian feltettek nekem: „Egy olyan fiatal lánynak, mint amilyen én akkor voltam, hogy jutott egyáltalán eszébe, és hogy volt képes kidolgozni egy ilyen förtelmes témát?” Őszintén szólva nem szeretek nyomtatásban önmagamról beszélni, de mivel a beszámolóm csak mint egy korábban írt mű melléklete jelenik meg, s minthogy csakis olyan témákat érint, melyek rám csupán mint szerzőre vonatkoznak, nem kell azzal vádolnom magam, hogy az olvasók szeme elé tolakszom.

Semmi különös nincs abban, ha kiemelkedő irodalmi hírnévnek örvendő szülők gyermekének nagyon korán eszébe jut, hogy írjon.{2} Már kisgyermekkoromban is szerettem írogatni, s szabadidőmben a legkedvesebb szórakozásom a „meseírás” volt. Volt azonban egy még ennél is nagyobb kedvtelésem. Légvárakat építettem – teljesen belevesztem ébren látott álmaimba, egyik gondolatot fűztem a másikhoz, s egy sor elképzelt eseményből fejben történeteket állítottam össze. Éber álmaim sokkal ötletesebbek és sokkal érdekesebbek voltak, mint amit leírtam. Amikor írtam, utánoztam, szigorúan követtem, amit mások csinálnak, ahelyett hogy a saját meglátásaim sugallatára hallgattam volna. Amit leírtam, azt a sajátomon kívül láthatta még egy szempár, gyermekkori játszótársamé és barátnőmé; az viszont, amit elképzeltem, csakis az enyém volt; senkinek nem számoltam be róla. Ez volt a legdrágább örömöm magányos óráimban.

Kislánykorom nagy részét vidéken töltöttem. Sokáig éltem Skóciában,{3} ahol gyakran kirándultunk a festőien szép tájakra, de állandó lakhelyem a Tay sivár és kietlen északi partján volt, Dundee közelében. Sivárnak és kietlennek mondom most, ahogy visszaemlékszem rá, de akkor egyáltalán nem gondoltam annak. A szabadság birodalma volt számomra a vidék, olyan roppant kellemes hely, ahol senki se figyelt, s nyugodtan átadhattam magam a fantáziám teremtette világoknak. Írni írtam akkor is, de a lehető leghétköznapibb stílusban. Igazi kompozícióimat, melyeket a képzeletem szőtte légies alakokkal népesítettem be, a házunkhoz tartozó park fái alatt vagy a közeli kopár hegyek széljárta oldalán találtam ki és illesztettem össze. Nem magamat tettem meg e történetek hősnőjének. Az élet, már amelyben részem volt, nagyon hétköznapinak tűnt fel előttem. Nem tudtam elképzelni, hogy romantikus bánatokat és csodás eseményeket tartogat számomra a sors. Saját személyem nem is korlátozott, az órákat az akkori énem számára sokkal érdekesebb világokkal tudtam kitölteni, mint amelyet tapasztalatból ismertem.

S akkor egyszer csak az életem felgyorsult, s a valóság vette át a képzeletbeli világok helyét. Férjem az első perctől fogva arra sarkallt, hogy bizonyítsam be, méltó vagyok szüleimhez, és tegyem emlékezetessé a nevem. Szüntelenül sürgetett, hogy szerezzek magamnak irodalmi hírnevet, ami akkor még számomra is kívánatosnak tűnt, bár azóta kimondhatatlanul érdektelen lett a szememben. Nem is annyira azért biztatott írásra, hogy valami figyelemre méltó művet alkossak, hanem hogy ő maga láthassa, mennyire van meg bennem későbbi jelentősebb munkák ígérete. Ennek ellenére nem csináltam semmit. Az időmet teljesen lekötötték az utazások és a család gondja. Irodalmi téren pedig minden figyelmem a tanulásra korlátozódott – olvasással és az ő sokkal csiszoltabb szellemével való érintkezés által igyekeztem elmélyíteni műveltségemet.

1816 nyarán Svájcba látogattunk, és Lord Byron közelében szálltunk meg. Eleinte kellemes órákat töltöttünk a tavon, illetve a part mentén kószáltunkban. Gondolatait közülünk csak Lord Byron jegyezte le, aki a Childe Harold harmadik énekén dolgozott. Ahogy újra meg újra felolvasta nekünk, amit írt, úgy éreztem: versének harmóniájába rendezve, a költészet fényével megvilágítva, az istenség pecsétjét nyomja rá az ég és föld csodáira, melyeknek látványában mi is részesültünk.

De a nyár barátságtalanra fordult, és a végeláthatatlan esőzés miatt napokig nem tudtunk kimozdulni a házból. Egy nap véletlenül néhány német rémtörténet került a kezünkbe francia fordításban. Köztük volt többek között a hűtlen szerető meséje, aki azt hiszi, jegyesét öleli, de elhagyott szeretőjének sápadt kísértetét tartja karjai között. Egy másik történet egy elátkozott családfőről szólt, akinek az volt a nyomorúságos végzete, hogy szerencsétlen családjában a fiúkat a halál csókjával kellett illetnie, amikor azok érett korba léptek. Éjfélkor megjelent óriási, bizonytalan alakja, mint a Hamletben a szellem, tetőtől talpig páncélban, de nyitott rostéllyal, és a hold fel-felsejlő fényében lassan közeledett a derengő fasorban. Alakja beleveszett a kastély falának árnyékába, de akkor hirtelen kicsapódott egy kapu, lépések zaja hallatszott, kinyílt a terem ajtaja, és ő megindult az egészséges álomba merült szépséges fiatalemberek fekhelye felé. Végtelen bánat ült az arcán, ahogy lehajolt, és megcsókolta a fiúk homlokát, akik abban a percben hervadásnak indultak, mint a szárukról letört virág. Sose kerültek azóta a kezembe ezek a történetek, de a jeleneteket olyan tisztán látom magam előtt, mintha tegnap olvastam volna őket.

„Mi lenne, ha mindnyájan megpróbálnánk egy-egy rémtörténetet írni?” – kérdezte Lord Byron, és mi elfogadtuk a javaslatot. Négyen voltunk. A lord azonnal belekezdett egy történetbe, amelyet mint töredéket később közölt is a Mazeppához illesztve. Shelley is nekifogott, hogy megírjon egy korábbi éveinek eseményeihez visszanyúló történetet, bár neki nagyobb tehetsége volt arra, hogy ragyogó képek fényében és a nyelvünkön lehetséges lehető legdallamosabb verszenében fejezze ki gondolatait és érzéseit, mint hogy eseményeket találjon ki egy elbeszéléshez. Szegény Polidorinak{4} valami szörnyűség jutott eszébe egy hölgyről, akinek halálfej volt a nyakán, ezzel büntette a sors, mert bekukucskált egy kulcslyukon – hogy mit akart látni, már elfelejtettem, nyilván valami felháborító és bűnös dolgot –, de amikor annál is nagyobb csapás sújtott le rá, mint a coventry-beli Tomra,{5} Polidori nem tudta eldönteni, hogy végezzen vele, így aztán a Capuletek sírjába került, az egyetlen hozzá illő helyre.{6} Az illusztris költők, akiket zavart a prózai írásmód sekélyessége, hamarosan feladták a természetüktől idegen feladatot.

Én meg nekiláttam, hogy kitaláljak egy történetet – egy olyan történetet, amely vetekedhet azokkal, amelyektől kedvünk támadt ehhez a feladathoz. Olyat, ami előhívja természetünk rejtélyes félelmeit, és borzongató iszonyatot kelt bennünk; aminek hatására az olvasó fél körülnézni, megfagy a vér az ereiben, és gyorsabban ver a szíve. Ha nem sikerül mindezt elérnem, a rémhistóriám nem érdemli meg a nevét. Törtem a fejem, gondolkodtam, de mindhiába. Az invenció bénító csődjét éreztem, az írók legnagyobb kínját, amikor a sürgető hívásunkra a gyászos semmi felel. „Sikerült kitalálnod valamit?” – kérdezték barátaim minden reggel, és minden reggel kénytelen voltam szégyenteljes nemmel válaszolni.

Mindennek kell hogy legyen eleje, hogy Sancho Panza kifejezésével éljek, s az elejének kapcsolódnia kell valamihez, ami azt megelőzte. A hinduk egy elefántot képzelnek a világ alá, hogy legyen, ami megtartsa, de az elefántot meg egy teknősre állítják. Mert alázatosan be kell ismerni, az alkotó nem légüres térből teremt, hanem a káoszból; az anyagnak eleve meg kell lennie: az alkotó formát tud adni a sötét, alaktalan anyagnak, de magát az anyagot nem tudja létrehozni. A felfedezés és alkotás kapcsán, akkor is, ha az a képzelettel társul, mindig Kolumbuszra és a tojására kell gondolnunk. Az alkotás lényege az, hogy az ember észreveszi a tárgyban meglévő lehetőségeket, és képes a tárgy által sugallt ötleteknek formát, alakot adni.

Mindeközben Lord Byron és Shelley sokszor beszélgetett hosszan, amit én szinte némán, de nagy érdeklődéssel hallgattam. Egy alkalommal különböző filozófiai tanítások kerültek szóba, többek között az élet princípiumának mibenléte, és hogy vajon elképzelhető-e, hogy egyszer megfejtik és köztudottá válik a titka. Dr. Darwin kísérleteiről beszélgettek (nem arra utalok, amit tényleg lefolytatott vagy amiről azt mondta, hogy lefolytatta, de, ami saját szempontomból fontosabb, arra, amit ők említettek akkor este mint Darwin kísérletét), aki egy féreg maradványát üvegdobozban tárolta, míg az egyszer csak valami rendkívüli ráhatás eredményeként magától megmozdult.{7} Elképzelhető, hogy valahogy életre lehet kelteni az anyagot? Talán egyszer majd sikerül újraéleszteni a holttestet: a galvanizmus mintha erre engedne következtetni. Talán létre lehet hozni egy test tagjait, össze lehet illeszteni őket, és az így elkészült alakot életadó hőfokra lehet melegíteni.

Aznap a beszélgetés az éjszakába nyúlt, és az éjnek rémjáró szaka{8} is elmúlt már, mire visszavonultunk. Letettem ugyan a párnára a fejem, de nem aludtam el, s azt se lehet mondani, hogy gondolkodtam volna. A képzeletem hívatlanul elragadott, és vitt magával. Képek sorával ajándékozott meg, melyek olyan tisztán jelentek meg a lelki szemeim előtt, hogy semmi, amit az álmodozás nyújt az embernek, nem hasonlítható hozzájuk. Csukott szemmel, de éles belső látással láttam. Láttam a tiltott tudás után kutakodó sápadt diákot, ahogy ott térdel az alak mellett, amit összetákolt. Láttam egy ember formájú förtelmes tetemet a földön feküdni, s aztán ahogy valami nagy hatású eszköz érintésére életjelet ad, és nehézkesen, élettelen merevséggel megmozdul. Ijesztő volt, mert nagyon ijesztő a hatása minden olyan erőfeszítésnek, amely a világ Teremtőjének fantasztikus működését gúnyolja. Láttam, ahogy sikere láttán a diák megrémül, és iszonyodva rohan el műve elől. Azt reméli, hogy az élet halvány szikrája, amit a masszában gyújtott, kialszik, s az a valami, ami ilyen tökéletlen formában nyert elevenséget, újra halott anyaggá válik, ő meg nyugodtan alhat abban a hitben, hogy a sír csöndje örökre kioltja a fellobbanó életet a förtelmes tetemben, amelyre ő korábban mint az élet bölcsőjére nézett. Alszik, de felébred, kinyitja a szemét, s látja, hogy a rémséges alak ott áll az ágya mellett, félrevonja a függönyt, és tompa, savószínű, de töprengő tekintettel néz rá.

Rémülten nyitottam ki a szemem. A látomás annyira lenyűgözte érzékeimet, hogy elhatalmasodott rajtam a borzongató félelem. Megpróbáltam a körülöttem lévő valóságra cserélni a fantáziám kísérteties képeit. Még most is látom a szobát, a sötét parkettet, a csukott spalettákat, melyeken a holdfény halvány fénye igyekezett behatolni, s még bennem van az érzés, hogy a spaletták mögött ott a tükörsima tó és mögötte az Alpok magas, fehér ormai. De nem tudtam olyan könnyen megszabadulni a förtelmes rémképtől, még mindig kísértett. Valami másra kell gondolnom. Visszatértem a rémtörténetemhez – a szerencsétlen históriához, ami annyi bosszúságot okozott. Ó, csak ki tudnék találni valamit, ami olyan rémületbe kergeti az olvasót, mint ami engem meggyötört azon az éjszakán!

És akkor, mintha örömet árasztva fény gyulladt volna, felvillant előttem a megoldás: „Megvan! Ami engem így megrémisztett, megrémiszt majd másokat is; csak le kell írnom a látomást, amelyet éjjel láttam!” Másnap reggel bejelentettem, hogy kitaláltam a történetet. Aznap a következő szavakkal el is kezdtem: „Kietlen novemberi éjszaka volt”, és aztán egyszerűen csak leírtam az iszonyú rémségeket, melyeket éber álmomban láttam.

Először csak néhány oldalra gondoltam – egy rövid történetre; de Shelley biztatott, hogy terjedelmesebb formában dolgozzam ki az ötletet. A történet egyetlen eseményének, egyetlen érzelmi szálának az ötlete sem származik tőle, de ha a férjem akkor nem biztat, a mű nem nyerte volna el ezt a formáját, amelyben a világ elé bocsátottam. Ez a kijelentés az előszóra nem vonatkozik: amennyire vissza tudok rá emlékezni, azt teljes egészében ő írta.

És íme, most ismét útjára indítom, és jó szerencsét kívánok förtelmes sarjamnak. Érzékenyen gondolok rá, mert abban a boldog időben született, amikor a halál és a bánat csak szavak voltak, és nem igazán keltettek visszhangot a szívemben. Oldalai sok-sok sétáról, sok-sok utazásról és sok-sok beszélgetésről tanúskodnak azokból az évekből, amikor nem voltam egyedül; mellettem volt a társam, akit e földön többé sose láthatok. Ez azonban csak rám tartozik, olvasóimat nem kell hogy a történetnek ez a vonatkozása terhelje.

Még egy-két szót a változtatásokról. Az eredeti szövegen elsősorban stiláris javításokat eszközöltem. Magának a történetnek egyetlen mozzanatát sem változtattam meg, és nem tettem hozzá sem új gondolatokat, sem új körülményeket. Itt-ott alakítottam a megfogalmazáson, amennyiben a nyelvezetet olyan száraznak éreztem, hogy az már gyöngítette a történet erejét; ezek a változtatások szinte egytől egyig az első kötet elején találhatók. És minden esetben csakis olyan részekre korlátozódnak, amelyek csak adalékok a történethez, így annak lényege és lefolyása nem változott.

London, 1831. október 15.

M. W. S.

Percy Bysshe Shelley
Mary Shelley nevében írt előszava
az 1818-as kiadáshoz

Dr. Darwin és néhány német fiziológus véleménye szerint a jelenség, amelyen ez a regény alapul, egyáltalán nem képtelenség. Nem szeretném azonban, ha azt hinnék, hogy én magam a legkevésbé is hitelt adok egy ilyen képzelet szülte történésnek – csak kiindulópontként használtam fel egy fantasztikus mesében. Nem úgy tekintettem magamra, mint aki egy sor természetfeletti szörnyűséget akar egy történetbe összeszerkeszteni. A történések érdekességét én abban láttam, hogy elkerülik a szokványos kísértet- és boszorkányhistóriák hátrányait. Számomra a regényben kibontakozó szituációknak az újszerűsége volt érdekes: bármilyen képtelenség legyen is maga a fizikai tény, a képzelet számára olyan nézőpontot kínált, melyből átfogóbban és meggyőzőbben lehetett ábrázolni az emberi szenvedélyeket, mint amilyet a valóban megtörtént eseményekből összeálló hétköznapi történések nyújtanak.

Igyekeztem tehát megtartani az emberi természet valódi alapvonásait, de nem haboztam új kombinációkban bemutatni őket. Az Íliász, a görögök drámai költészete, Shakespeare a Viharban és a Szentivánéji álomban, de különösen Milton az Elveszett Paradicsomban ugyanezt a szabályt követi. A legszerényebb regényíró, aki az olvasónak éppúgy, mint önmagának, szórakozást kíván nyújtani munkájával, nem követ el jogsértést, ha prózaműben alkalmazza ezt a költői szabadságot vagy inkább szabályt, amelynek felhasználása a költészet legmagasztosabb szintjén az emberi érzések olyan sok magával ragadó kombinációját hozta létre.

Egy véletlen beszélgetés sugallta az eseményt, amelyre a történetemet építettem. Szórakozásként kezdtem írni, s egyszersmind a gondolkodás eddig ki nem használt lehetőségeinek mozgósítása céljából. Azonban az írás haladtával egyre újabb célok kapcsolódtak e korábbiakhoz. Egyáltalán nem közömbös számomra, hogyan hat az olvasóra az erkölcsi tanulság, bármi legyen is az, melyet a művemben ábrázolt érzelmek és személyek megtestesítenek, de ebben a vonatkozásban a legfőbb igyekezetem arra irányult, hogy a mai regények érzelgős hatását elkerüljem, és megmutassam a családot fenntartó szeretet vonzerejét és az egyetemes erkölcs nagyságát. Semmiképpen nem szeretném, ha az olvasó azt feltételezné, hogy a főhős karakteréből és helyzetéből természetesen következő vélemények mindig az én saját meggyőződésemet tükrözik, és helytelen volna a következő oldalakból bármire is következtetni, ami elfogultságot fejezne ki bármelyik filozófiai rendszer iránt.

A szerző számára további érdekesség, hogy regényét azon a magasztos tájon kezdte írni, ahol az események nagy része játszódik, és olyan társaságban kezdett dolgozni rajta, amelyre örökké sajgó vágyakozással fog gondolni. 1816 nyarát Genf környékén töltöttem. Hideg és esős volt az idő, s esténként letelepedtünk az égő fahasábok mellett, és véletlenül kezünkbe került német kísértethistóriákkal szórakoztattuk egymást. A mesék hatására játékos vágy támadt bennünk, hogy megpróbáljuk utánozni őket. Két barátom (az egyiknek a tollából bármilyen történet jobban érdekelné a közönséget, mint amilyet reményeim szerint én valaha is képes leszek írni) és jómagam ráálltunk, hogy írunk egy-egy természetfölötti eseményekre épített históriát.

Az idő azonban egyszer csak kiderült, s két barátom nekiindult az Alpoknak, én meg magamra maradtam. Az Alpok fenséges tájain teljesen megfeledkeztek a szellemjárta látomásaikról. Az itt olvasható történet az egyetlen, amely eljutott a befejezésig.

Marlow, 1817. szeptember

1. levél

Mrs. Saville részére, Anglia

SZENTPÉTERVÁR, 17XX. DECEMBER 11.

Biztosan örülsz majd, ha megtudod, hogy mióta nekifogtam a vállalkozásnak, amelynek a terve olyan rossz előérzeteket keltett benned, mind ez idáig semmi katasztrófa nem történt. Tegnap érkeztem meg ide, s most első dolgom, hogy megnyugtassam drága nővéremet: jól vagyok, s egyre biztosabban hiszek benne, hogy sikerülni fog, amibe belekezdtem.

Már jóval északabbra vagyok, mint London, s Pétervár utcáin járva-kelve érzem arcomon a hideg északi szél érintését, amitől idegeim felpezsdülnek, és gyönyörűség önt el. El tudod képzelni ezt az érzést? A fuvallat abból az irányból jön, ahová igyekszem, s némi ízelítőt ad a fagyos régióból. Az ígérettel teli szél fellelkesít, s éber álmaim még lázasabbak és élénkebbek. Hiába próbálom hagyni magam meggyőzni, hogy a sarkvidéken csak jég és elhagyatottság honol, képzeletemben úgy él az a táj, mint a szépség és gyönyörűség birodalma. Ott, Margaret, örökké süt a nap; széles korongja a horizont szélére támaszkodik, és örök pompával ragyog. A hó és fagy – ha engedelmeddel, nővérem, a korábbi hajósok beszámolóira támaszkodhatok – onnan örökre száműzve van; és miután az ember áthajózik a tengernek egy csendes szakaszán, az áramlaton egy olyan világba jut, amelynek csodája és szépsége túlszárnyalja a lakott föld minden eddig ismert régiójáét. Arculata és viselkedése valószínűleg éppoly páratlan, mint az ismeretlen magányban az égitesteké. Mi mindent nyújthat az örök fény országa! Talán sikerül felfedeznem a csodás erőt, amely az iránytűt vonzza, vagy ha képes leszek eljutni az úti célomig, lehetséges lesz ezer égi jelenséget megfigyelni, s a látszólag excentrikus viselkedésükben feltárni az örök szabályt. Kielégülne bennem ez a gyötrelmes kíváncsiság, ha megpillanthatnám a világnak azt a táját, amelyet ember még soha nem látott, ha ráléphetnék arra a földre, amelyen emberi láb még sosem hagyta ott a nyomát. Ezek a merész számítások csábítanak. Vonzásuk oly ellenállhatatlan, hogy legyűrik a veszélyérzetemet, a halálfélelmemet, s azzal az örömmel indítanak el erre a vesződséges útra, amelyet a gyermek érez, mikor szünidőben kis csónakján pajtásaival felfedezőútra indul szülőföldjének folyóján a forrás felé. De ha feltételezzük is, hogy a számításom illúzió, azt nem vonhatod kétségbe, hogy felmérhetetlen hasznot hozok az egész emberiségnek az utolsó generációig, ha sikerül felfedeznem az átjárót a sarkvidék közelében azok felé az országok felé, amelyekbe eljutni ma több hónapot vesz igénybe, vagy ha ki tudom deríteni a mágnesesség titkát, ami, ha egyáltalán lehetséges, csak egy ilyen vállalkozás árán sikerülhet.

Ezek a megfontolások elűzték a nyugtalanságot, amellyel belefogtam a levélírásba, s úgy érzem, a szívem ég a lelkesedéstől, ami a mennyekbe emel. Mert semmi nem képes annyira megnyugtatni az elmét, mint egy állhatatosan követett cél – egy pont, amelyre intellektuális szemét szegezheti a lélek. Ez az expedíció volt korai éveim álmodozásának tárgya. Buzgón olvastam a beszámolókat olyan utazásokról, amelyek célja az volt, hogy a sarkot körülvevő vizeken át sikerüljön eljutni az Északi-tengerig. Talán emlékszel rá, hogy jó nagybátyánk, Thomas bácsi könyvtárát szinte kizárólag a felfedezőutak történetével kapcsolatos könyvek tették ki. Tanulmányaimat elhanyagoltam, de szenvedélyesen szerettem olvasni. Éjt nappallá téve ezeket a könyveket tanulmányoztam, s ezek ismeretében gyermekkoromban különös fájdalommal vettem tudomásul, hogy apánk halálos ágyán meghagyta nagybátyámnak, semmi körülmények között ne járuljon hozzá, hogy hajóséletre adjam a fejem.

Ezek a vágyálmok elhalványultak, mikor elkezdtem azokat a költőket olvasni, akiknek a szárnyalása elvarázsolta, az egekbe emelte a lelkemet. Írni kezdtem én is, és egy évig a magam alkotta Paradicsomban éltem; azt képzeltem, szentelnek majd az én szobromnak is egy fülkét a panteonban, ahol Homérosz és Shakespeare nevét szentként tisztelik. Te jól ismered kudarcom történetét, s hogy milyen nehezen viseltem el a csalódást. De éppen akkor megörököltem unokatestvérem vagyonát, s gondolkodásom visszatért a régi kerékvágásba.

Hat év telt el, mióta eldöntöttem, hogy nekivágok ennek az útnak. Még most is emlékszem az órára, mikortól kezdve elszántan készültem erre a nagy vállalkozásra. Először a testemet kezdtem hozzászoktatni a nehézségekhez. Számtalan hajót kísértem el bálnavadászatra az Északi-tengeren; edzettem magam, hogy elviseljem a hideget, az éhséget, a szomjúságot és a kialvatlanságot. Gyakran keményebben dolgoztam napközben, mint a közönséges matrózok, és az éjszakát matematikai, orvostudományi stúdiumokkal s a fizika azon ágainak tanulmányozásával töltöttem, amelyekből tengeri expedíciókon a legtöbb gyakorlati haszon származhat. Kétszer fel is vétettem magam egy grönlandi bálnavadászhajóra, s általános elismerést arattam. Be kell vallanom, nem kis büszkeséggel fogadtam, amikor a kapitány felajánlotta a másodszolgálatot a hajóján, és a legőszintébben kérlelt, maradjak vele, olyan értékesnek ítélte szolgálatomat.

Mindezek után, Margaret, vajon nem érdemlem-e meg, hogy sikerüljön valami rendkívüli célt elérnem? Kényelemben és bőségben tölthettem volna életemet, de én mindig többre becsültem a dicsőséget, mint bármit, amit a meggazdagodás lehetősége kínált utam során. Ó, bárcsak hallanék egy biztató hangot, ami azt mondja, megérdemlem! Bátorságom és elszántságom kikezdhetetlen; a remény azonban ingadozik bennem, s kedélyem gyakran elborul. Hamarosan hosszú és nehéz útra indulok, amely során a váratlan helyzetek ugyancsak próbára fogják tenni kitartásomat: nemcsak mások állhatatosságát kell majd igyekeznem fenntartani, de amikor a többieké hanyatlik, a sajátomat is.

Ez az év legjobb időszaka egy oroszországi utazáshoz. A szánok gyorsan repülnek a havon; s ez a fajta utazás jólesik, véleményem szerint sokkal kellemesebb, mint Angliában a postakocsi. A hideg elviselhető, ha az ember szőrmékbe burkolódzik, s én már rászoktam erre az öltözködésmódra, mert más az, ha az ember sétál a fedélzeten, mint amikor órákon át mozdulatlanul ül, s mozgás hiányában semmi nem akadályozza meg a vért, hogy valósággal megfagyjon az ember ereiben. Nem szándékszom életemet veszíteni a Szentpétervár és Arhangelszk postaállomása közötti úton.

Ez utóbbi városba két-három hét múlva indulok. Azt tervezem, hogy ott hajót bérlek, ami nem gond, ha az ember lefizeti a biztosítást a tulajdonosnak, és felfogadok annyi bálnavadászathoz szokott matrózt, amennyire szerintem szükségem lesz. Júniusig nem akarok nekivágni a tengernek, és hogy mikor érkezem vissza? Ó, drága Nővérem, hogy tudnám megmondani? Ha sikerül, amit elterveztem, sok-sok hónap, talán év telik majd el, mielőtt újra találkozunk. Ha nem sikerül, vagy hamarosan újra látjuk egymást, vagy soha többé.

Isten veled, Margaret, kiváló, drága Nővérem, Margaretem! Az ég halmozzon el áldásaival és őrizzen meg engem, hogy újra és újra kimutathassam hálámat szeretetedért és kedvességedért.

Szerető öcséd,

R. Walton

2. levél

Mrs. Saville részére, Anglia

ARHANGELSZK, 17XX. MÁRCIUS 28.

Mennyire lassan múlik itt az idő így, hogy jég és hó van mindenütt körülöttünk! De megtettem a második lépést afelé, hogy belefoghassak vállalkozásomba. Béreltem egy hajót, és a matrózok kiválasztásával foglalkozom; akiket már felfogadtam, mind megbízható, és rendíthetetlen bátorságuk felől is meg vagyok győződve.

Egyvalami azonban hiányzik, amit sehol nem találtam eddig, s most keservesen érzem a hiányát. Egyetlen barátom sincs, Margaret. A győzelem mámorában égve, nem lesz, akivel megosszam az örömöm; ha pedig csalódás ér, nem lesz senki, aki kétségbeesésemben vigasztaljon. Papírra vetem majd a gondolataimat, ez igaz, de az érzések közvetítésére a papír nem a legjobb eszköz. Nagyon jó lenne, ha volna mellettem valaki, aki együttérez velem, akinek tekintete felel az enyémre. Gondold nyugodtan, drága nővérem, hogy romantikus lélek vagyok, de fájdalmasan érzem egy jóbarát hiányát. Nincs mellettem senki, aki melegszívű volna, de bátor; aki művelt, tág látókörű volna, és akinek ízlése hasonló volna az enyémhez, hogy jóváhagyja vagy kiigazítsa a terveimet. Milyen jól tudná ellensúlyozni szegény öcséd hibáit egy ilyen barát! Túl vérmes vagyok a végrehajtásban, és túl türelmetlen, amikor nehézségek merülnek fel. De még nagyobb hátrányomra van, hogy saját fejem szerint tanultam: tizennégy éves koromig senki nem korlátozott, és semmi mást nem olvastam, mint útleírásokat nagybátyánk könyvtárából. Akkor elkezdtem tanulmányozni hazánk ünnepelt költőit, a csak amikor rájöttem, hogy belőlük már nem meríthetek több hasznot, akkor gondoltam először arra, milyen fontos, hogy az ember más nyelveket is ismerjen, mint a szülőhazájáét. Most huszonnyolc éves vagyok, s valójában tudatlanabb, mint sok tizenöt éves iskolásfiú. Az igaz, hogy mélyebben gondolkodom, és éber álmaim gazdagabbak, élénkebbek, de nincsenek összehangolva, ahogy a festők mondanák. Nagy szükségem volna egy olyan barátra, aki elég okos ahhoz, hogy ne becsüljön le mint romantikus lelket, s elég jó szívvel van hozzám ahhoz, hogy igyekezzék gondolkodásomat megfegyelmezni.

Na de mindez hiú panasz: a széles tengeren biztos nem lelek jóbarátra, de a kereskedők és hajósok között itt Arhangelszkben sem. Ezekben a durva lelkekben is lakozhatnak azonban olyan érzések, melyeket az emberi természet nyomora nem rontott meg. Csodálatra méltó például a főtisztem bátorsága és vállalkozókedve, akit ráadásul féktelen dicsvágy hajt, vagyis ambíció, hogy a megszokott módon fogalmazzak: legfőbb célja egyre feljebb jutni a ranglétrán. Angol állampolgár, és a nemzeti, valamint szakmai előítéleteknek ebben a világában az emberi faj legnemesebb adottságait fedeztem fel benne. Először egy bálnahajón találkoztam vele, s amikor megtudtam, hogy nincs semmi munkája a városban, könnyen megnyertem, hogy segítsen a vállalkozásomban.

Nagyszerű a természete a fedélzetmesternek is, feltűnő a nyájassága és fegyelmezési módszerének szelídsége a hajón. Oly érzékeny természet, hogy nem vadászik (ez a legnépszerűbb, s alighanem az egyetlen szórakozás itt), mert annyira irtózik a vérontástól. Mindezek felett a hősiességig nagylelkű. Jól ismert integritása és töretlen bátorsága mellett ez a tulajdonsága tette számomra olyan egyértelművé, hogy alkalmaznom kell a hajón. A magány, amiben gyermekkoromat töltöttem, majd a legjobb éveim során a gyöngéd, nőies hatás, amit Te gyakoroltál rám, annyira érzékennyé tették alaptermészetemet, hogy képtelen vagyok legyűrni irtózásomat a hajókon mindenütt tapasztalható brutalitással szemben. Sose hittem, hogy szükség lenne rá. Így amikor hallottam róla, hogy létezik egy matróztiszt, aki meleg szívével éppúgy kitünteti magát, mint azzal a tisztelettel és engedelmességgel, melyet képes a legényeiből kiváltani, különösen szerencsésnek gondoltam magam, hogy sikerült megnyernem szolgálatát. Meglehetősen romantikus színben jelent meg előttem, amikor először hallottam róla, mégpedig egy hölgytől, aki neki köszönheti boldogságát. A történet lényege a következő. Évekkel ezelőtt a fedélzetmesterem beleszeretett egy szerény vagyonnal rendelkező orosz hölgybe, és amint az első alkalommal komolyabb pénzhez jutott egy hadizsákmányból való részesedés folytán, a lány apja áldását adta frigyükre. Szerelmét csak egyszer látta a szertartás előtt, de az akkor könnyben úszva vetette lábaihoz magát, s könyörgött, hogy mondjon le róla, mert ő mást szeret, szerelme azonban szegény, és apja sose járulna hozzá a frigyükhöz. Nagylelkű barátom megnyugtatta a könyörgő leányt, s amint megtudta a riválisa nevét, visszavonult. Addigra már vett magának egy kis birtokot a pénzén, s azt tervezte, hogy jövendő életét ott tölti majd, most azonban az egészet átíratta a riválisa nevére azzal együtt, ami a pénzéből maradt, hogy az a szükséges állatokat is megvehesse. Aztán ő maga kérte a leány apját, hogy járuljon hozzá a fiatalok egybekeléséhez. De az öregúr határozottan ellenállt, úgy gondolta, adott szava a barátomhoz köti. Mire az, látván, hogy az apa rendíthetetlen, eltűnt az országból, s mindaddig nem tért vissza, amíg nem hallotta, hogy volt szerelme szíve hajlama szerint férjhez ment. „Milyen nemes lélek!” – mondod te erre. Így igaz, de azért tudnod kell, hogy mindemellett teljesen műveletlen. Mint egy török, soha ki nem nyitná a száját, s bármit csinál, a tudatlanok nemtörődömségével teszi, ezért aztán személye nem vált ki annyi érdeklődést és szimpátiát, amennyit megérdemelne.

Mindazonáltal ne gondold, hogy egy percre is megingok az elhatározásomban, csak mert panaszkodtam, vagy mert tudom, hogy nem lesz, aki mellettem álljon megpróbáltatásaim során. Döntésem oly megfellebbezhetetlen, mint a sors maga, s indulásomat csak az késlelteti, hogy kénytelen vagyok kivárni, míg az időjárás megengedi, hogy vitorlát bontsak. A tél iszonyatosan kemény volt; de a tavasz ígéretesen indul. Azt mondják, szokatlanul hamar beállt, úgyhogy meglehet, hamarabb indulhatok, mint számítottam. Azonban semmiben nem döntök kapkodva, s elég jól ismersz ahhoz, hogy bízz a körültekintésemben és megfontoltságomban, amikor mások életéért felelek.

Nem tudom elmondani, mit érzek most, amikor oly közel vagyok az induláshoz. Lehetetlen megmagyaráznom, milyen ez a reszketés, ez a félig öröm, félig félelem, amit az előkészületek során érzek. Ismeretlen régiókba megyek, „a köd és hó honába”, de nem fogok egyetlen albatroszt sem lelőni,{9} ne aggódj hát biztonságomért. Vagy mégis lehet, hogy olyan elcsigázva és meggyötörten térek vissza hozzád, mint a vén tengerész? Mosolyogni fogsz a hasonlat láttán, de elmondok neked egy titkot. Sokszor gondoltam arra, hogy az óceán veszedelmes rejtélyei iránti szenvedélyes megszállottságomat ennek a versnek, a képzeletével a modern költők közül kiemelkedő szerző eme alkotásának köszönhetem. Munkál valami a lelkemben, amit nem értek. Gyakorlati ténykedésben nagyon buzgó vagyok, gondos, munkaszerető, a kivitelezésben kitartó és szorgalmas. De emellett él bennem valami nagy szenvedély a csoda iránt, a csodában való hit iránt, ami minden vállalkozásomat átszínezi, letérít a hétköznapi emberek útjáról, és egyre tovább űz, ki a háborgó tengerre, ismeretlen régiók felé. Most is ezek felderítésére igyekszem.

Na de térjünk vissza a szívemhez közelebb álló témákhoz. Vajon látlak-e még egyszer, miután átkeltem a mérhetetlen vizeken, és visszatértem Afrika vagy Amerika legdélibb csücskét megkerülve? Ekkora sikerre nem is merek számítani, de képtelen vagyok belegondolni az ellenkező lehetőségbe. Írj egyelőre minden alkalommal: talán éppen akkor jut el hozzám levél tőled, amikor legnagyobb szükségem lesz rá. Nagyon szeretlek: kérlek, jó szívvel gondolj rám, ha nem is hallanál többet felőlem!

Szerető öcséd,

Robert Walton

3. levél

Mrs. Saville részére, Anglia

17XX. JÚLIUS 7.

Drága Nővérem!

Sebtében írok pár sort, hogy megnyugtassalak, rendben vagyok, és elég nagy utat tettem már meg. Ezt a levelet egy teherhajó viszi Londonba, amely Arhangelszkből már hazafelé tart, s mennyivel szerencsésebb nálam, aki lehet, hogy évekig nem fogja viszontlátni szülőhazáját. Ennek ellenére kedélyállapotom jó, a legényeim vakmerőek, és minden jel szerint elszántak. Látszólag még a mellettünk el-elúszó jégtáblák sem rémisztik őket, melyek már annak a régiónak a veszélyeit jelzik, ahova igyekszünk. Már nagyon magas szélességi fokig sikerült eljutnunk, de a nyár derekán vagyunk, s bár nincs olyan meleg, mint Angliában, az erős déli széláramlatok, melyek gyorsan sodornak azok felé a partok felé, amelyeket oly buzgón óhajtok elérni, élénkítő meleget hoznak, amire nem is számítottam.

Eddig semmi olyasmi nem történt, amit érdemes lenne feljegyezni. Azt az egy-két erős széllökést, vagy hogy a minap léket kaptunk, tapasztalt hajósnak nemigen jutna eszébe megemlíteni, s nagyon elégedett lennék, ha egész úton ennél rosszabb nem történne.

Ég veled, drága Nővérem! Nyugodt lehetsz, a kedvedért és a saját érdekemben sem fogom meggondolatlanul veszélynek kitenni magamat. Nyugodt leszek, állhatatos és megfontolt. Add át üdvözletemet minden angol barátunknak.

Tudom, hogy sikerülni fog véghez vinnem, amit elterveztem! Miért ne sikerülne? Idáig eljutottam, biztos ösvényt találtam az úttalan tengereken: maguk a csillagok figyelték és igazolják győzelmemet. Mért ne tudnék továbbhaladni a fékezhetetlen, de engedelmes elemen? Mi állhat útjába az eltökélt szívnek és az elszánt akaratnak?

Dagadó szívem ömlengését alig bírom visszafogni. De be kell fejeznem. Ég áldjon, imádott Nővérem!

R. W.

{1} 1831-ben indult sorozat (kb. mint nálunk az Európa Zsebkönyvek), amelyben 24 éven át adtak ki olcsó kivitelezésben népszerű, de nehezen hozzáférhető regényeket. Rendkívül jelentős állomás a regényirodalom történetében: az alacsony ár következtében számottevően kibővítette a regényolvasók táborát.

{2} Mary Shelley William Godwin anarchista filozófus és író, valamint Mary Wollstonecraft feminista filozófus és író gyermeke volt.

{3} Mary Shelley 1812–13-ban 15 hónapot töltött apja egyik tanítványának családjával Skóciában.

{4} John William Polidori (1795–1821) ekkoriban Byron titkára és orvosa volt. 1821-ben öngyilkos lett. A Byron által ez alkalommal írt töredéktől megihletve ő írta az első vámpírtörténetet, amely 1819-ben jelent meg.

{5} A mesebeli Tom megvakult, mert kileste Godivát, ahogy az meztelenül végigvonult a városon.

{6} „A Capuletek sírja” – a feledés.

{7} Erasmus Darwin (1731–1802) az angliai felvilágosodás kiemelkedő alakja, botanikus, feltaláló, orvos és költő; az evoluciós elmélet egyik kezdeményezője; Charles Darwin nagyapja.

{8} William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi, 3. 2. Arany János fordítása.

{9} Lásd S. T. Coleridge: Rege a vén tengerészről.