Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: Alexander Ostrowski

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kovács Mária

Korrektúra: Kótai Kata és Váczy Laura

A novellák válogatásában közreműködött  Takács Gábor

Copyright © Alexandrov Anna, Csuszner Ferencz, Erdei Lilla, Gaura Ágnes, Kiss Gabriella, Kovách Kristóf, László Zoltán, Molnár B. Gábor, Puska Veronika, Sepsi László, Sereg Gitta, Szarvas Szilvia, Bogi Perelmutter, Tallódi Julianna, Veres Attila, Vincze Dorottya, 2019

© Gabo Kiadó, 2019

Borítógrafika © Alexander Ostrowski, 2019

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-916-4

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Gaura Ágnes: Curo ergo sum

Sereg Gitta: Akié az eső

Molnár B. Gábor: Imago

Tallódi Julianna: A macskák mindig boldogok

Takács Bogi: Néhány megjegyzés a közönséges polip szaporodási stratégiájáról

Kiss Gabriella: Holnap hamarosan egyszer majd így lesz

Vincze Dorottya: Nem rászoruló

Kovách Kristóf: Sztrigoj

Csuszner Ferencz: Sejtés

Puska Veronika: Bújj, bújj, zöld ág

Sepsi László: Rossz beszéd

Alexandrov Anna: Farkasok

Erdei Lilla: A tökéletes hívás

László Zoltán: Madarak, emlékek, lánygyermek

Szarvas Szilvia: Jó szerencsén innen és túl

Veres Attila: Horváth Etele – A nagy kacagtató élete és kora

ELŐSZÓ

A jó novella önmagáért beszél. Így gondoltuk, amikor tavaly megjelent Az év magyar science fiction és fantasynovellái első kötete. A visszajelzésekből azonban kitűnt, hogy bár született a blogunkon egy „utó-előszó”, most is érdemes ejteni néhány szót erről a sorozatról, az elképzeléseinkről és magáról a 2019-es kötetről.

2016-ban jelent meg a kiadónknál Jonathan Strahan nagy múltú antológiasorozatának, Az év legjobb science fiction és fantasynovelláinak éppen aktuális kötete: az ausztrál szerkesztő több évtizedes tapasztalattal a háta mögött, a teljes angolszász piacról válogatta össze az általa progresszívnek, izgalmasnak és mindenekelőtt jónak tartott írásokat. Legnagyobb örömünkre a szériának itthon is hamar kiépült a stabil olvasótábora. Ennek nyomán felmerült bennünk az ötlet, hogy a sorozat magyar változatának meghonosításával ideális terepet biztosíthatnánk a hazai szerzőknek, legyen szó már ismert vagy még csak most bemutatkozó alkotókról. Az olvasók között újra népszerűvé váló kispróza az írók számára is vonzó: a fantasztikumra jellemző történetek egy része novellaformában működik leginkább. Az elmúlt években, évtizedekben idehaza is jó néhány író bemutatkozott, akik kreatívan, a zsáner elemeit új szemszögből bemutatva meséltek el izgalmas történeteket. Lehetőséget kívántunk nyújtani ahhoz, hogy a szerzők rövidebb terjedelmet igénylő ötleteiket is bemutathassák, kísérletezhessenek, kipróbálhassák magukat a regényektől eltérő formában is. Ugyanis erre óriási szükség van itthon: míg Strahan minden kötete előszavában nagy ívű áttekintést közölt az adott év angolszász fantasztikus megjelenéseiről, felsorolva számtalan magazint, folyóiratot és néhány gyűjteményes kötetet, addig nálunk még mindig nincs olyan méretű fantasztikusnovella-piac, hogy azt szemlézni lehetne.

Örömteli fejlemény ugyanakkor, hogy míg gazdag folyóiratkultúráról nem beszélhetünk, a könyvkiadásban azért tapasztalható valamiféle mozgás ezen a téren. Csak az elmúlt három évben olyan antológiák jelentek meg, mint a Távoli kolóniák, a (csak e-könyvként elérhető) Csernobil – Az atomkatasztrófa gyermekei, az És boldogan éltek? – Mesehősnők utóélete, a Rés a valóság szürke szövetén, az SF.Galaxis (a korábbi Új Galaxis antológiasorozat folytatása) és a 2050 – Ifjúsági novellák a jövőről. Ebbe a felpezsdülő közegbe érkezett meg tavaly jelen antológiasorozat első része.

Az év magyar science fiction és fantasynovellái nyitókötete felerészt meghívásos, felerészt nyílt pályázaton született. Első körben már ismert szerzőket kértünk fel, a másodikban pedig (az ismertetett feltételek betartásával) bárki nevezhetett a novellájával. Tavaly körülbelül kétszázan küldtek írást, míg idén már közel háromszázan. Bár már a meghívott szerzőknél is komoly minőségi feltételeket szabtunk, az idei kötet összeállításánál úgy döntöttünk, a teljes pályázat nyílt lesz és jeligés, hogy egyértelmű legyen: számunkra csak az írások minősége számít. A sorozat további köteteinél is így járunk majd el. Ugyanakkor be kellett látnunk, hogy csupán a pályázaton kiválogatott anyagokból nem mindig tudunk megtölteni egy teljes kötetet, így fenntartjuk a lehetőséget, hogy ilyen esetben felkérjünk néhány, már bizonyított szerzőt, hogy segítsenek teljessé tenni a kiadványt. Mivel a célunk a mai magyar fantasztikum sokszínűségének bemutatása, a felkérésnél is igyekszünk változatos hangokat megszólaltatni.

A sorozatunk címében egyaránt szerepel a sci-fi és a fantasy, a horror viszont nem, ennek ellenére a pályázatainkon mindhárom zsánerből vártunk írásokat. Azt ugyanakkor már a sorozat indulásakor sem tekintettük feltételnek, hogy ezek egyenlő arányban képviseltessék magukat az aktuális kötetben. Nem tartjuk jó stratégiának, hogy merev szimmetriára törekedjünk, és akkor is ugyanannyi sci-fi- és fantasynovellát válogassunk be, ha az írásokat egyébként nem tartjuk elég színvonalasnak. Úgy gondoljuk, már az is továbbgondolásra érdemes, hogy tavaly és idén is sokkal több fantasy érkezett a pályázatra, és a végleges kötetekben is ezek vannak túlsúlyban. Hogy ennek a komoly eltolódásnak mi áll a hátterében, esetleg valami nemzeti sajátosságról lenne szó, kiadástörténeti okai lennének, vagy globális jelenségről beszélhetünk, azt nem jelen előszó feladata eldönteni, mindenesetre izgalmas aspektusa ez a mai magyar fantasztikum helyzetének.

A fantasy túlsúlya mellett feltűnő jelenség a weird és a vele szorosan összekapcsolódó horrornovellák felbukkanása. A borzongató irodalom idehaza csak felemás módon tudott meghonosodni, de az utóbbi években szemmel láthatóan megnövekedett az olvasói érdeklődés a kísérletező, szokatlan történetek iránt. A weirdnek, ennek a különös hibridnek a kibontakozása nagyban köszönhető egyrészt az olyan szerzők hazai felbukkanásának, mint Jeff VanderMeer és China Miéville, másrészt H. P. Lovecraft reneszánszának (nyolcvan évvel a halála után a kozmikus horror mestere látszólag népszerűbb itthon, mint valaha) és a The Black Aether folyóirat létrejöttének, ahol kötetünk néhány szerzője is először publikált. A weird népszerűsége mögött talán az állhat, hogy alapja a hétköznapi valóság kifordítása, a mindennapok abszurditásának felerősítése, az ismerősnek nyugtalanító mozzanatokkal való megtöltése. A weird különösen alkalmas arra, hogy a minket körülvevő valóság visszásságairól, problémáiról beszéljen, sötét tónusával bevezessen minket a társadalom peremén élők világába. Ez nagyon jól látszik kötetünk több novellájában is, ahol hajléktalanok, drogfüggők, mélyszegénységben élők, vagy csak szürke hétköznapjaikba beleragadt, életcéljukat elvesztett emberek jelennek meg.

Ez természetesen nem jelenti azt, hogy csak weird novellákban lehet beszélni komoly kérdésekről, ahogy kötetünk változatos merítése is bizonyítja. Találunk itt szatírát, az emberétől idegen nézőpontból elmondott történetet, szörnyeket, apokalipszisben boldogulni igyekvőket. Nincs hiány klasszikus ssci-fi- és fantasytémákból, ahogy vérfarkasok, vámpírok és génmódosított emberek is szerepelnek az antológiánkban. Ám még ezek a novellák sem ragadnak le a kliséknél, szerzőik egyedi világokat teremtenek, és bennük megkapóan emberi sorsokat mutatnak be.

Különösen nagy öröm számunkra, hogy egyre több szerző nyúl a magyar mese- és mondavilághoz. Már a tavalyi összeállításunkban is szerepeltek olyan írások, amelyek ihlető forrásul használták a magyar folklórt, és ez a tendencia idén sem gyengült. A magyar kultúrkincs számtalan izgalmas elemmel gazdagíthatja a hazai fantasztikumot, egyedi lehetőséget biztosítva az alkotóknak saját világaik felépítéséhez. Ezt pedig egyre több szerző meg is érti – talán ideje lenne ismét egy, a 2006-os Hetvenhéthez hasonló, tematikus folkfantasy antológiának. Már csak azért is, mert a magyar történelem különböző korszakai is mind több szerzőt (és kiadót) mozgatnak meg, gondoljunk csak az alternatív 1956-ot bemutató A másik forradalomra vagy az 1848-as eseményeket újragondoló 48 másképpre. A magyar helyszínek és szereplők mellett a hazai fantasztikum lassan birtokba veszi történelmi örökségünket is, ezzel lehetőséget adva annak jobb megértésére.

A jó novella önmagáért beszél – még mindig így gondoljuk, akkor is, ha valóban érdemes összevetni a különböző írásokat, és megnézni a köteten keresztül, hol tart ma a fantasztikum Magyarországon.

A szerkesztők

GAURA ÁGNES

CURO ERGO SUM

Gaura Ágnes a hazai urban fantasy egyedi hangú képviselője. Regényeiben előszeretettel merít a magyar folklórból, a könnyed, humoros fantasyt pedig sokszor komoly társadalomkritikával ötvözi. Népszerű Borbíró Borbála-sorozata egy vámpírok kormányozta Magyarországon játszódik, míg Túlontúl című regényében a szétszakított magyar Tündérország egyesítése kap főszerepet. Novelláiban szeret kísérletezni, a dark fantasy és a sci-fi is belefér a repertoárjába. Mottója: „Magyar nyakba magyar szemfog!”

Végre elégedetten pattog a tűz a kandallóban – szinte táncot jár, ahogy belemar a tehetetlen papírba. Az albumok viszont rosszul égnek, kevés meleget adnak és iszonyú büdösek, úgyhogy Michelangelo művészete egyelőre megmenekül. Mira felteszi a Fontos Polcra, oda, ahová azokat a könyveket gyűjtötte, amelyeket nem vethetek a lángok közé. A földön oszlopokba rendezte a többit, amelyek remélhetően életben fognak tartani minket a tél végi hidegben.

– Milyen jól égnek a zombik – mondja Mira a lángokat bámulva. – Dobj rá még egyet.

Kiveszem a kezéből a Zombiológia egyik tavalyi számát, azokból úgyis minden megvan duplumban, és dühödten vetem a lángok közé. Kurva zombik, dögöljetek meg, gondolom, de nem mondom ki hangosan. Tekintettel kell lennem Mirára. A testvére vagyok, és ez, sulykolták szüleim nap mint nap, hatalmas felelősséggel jár. Egyszer eljön a nap, mondogatták, amikor mi már nem leszünk, és csak egymásra számíthattok. Igaz, én mindig azt gondoltam, hogy az a nap majd úgy hetven év múlva jön el, nem akkor, amikor még be sem töltöttem a tizenhetet.

Régebben vártam a születésnapokat, szerettem a meglepetéseket, a kerti parti laza hangulatát; csakhogy minél nagyobb szó a túlélés, annál kevésbé van lehetőséged arra, hogy megünnepeld. Mira csak egy tortát szeretne a tizennegyedik születésnapjára, de az még három hónap. Azt sem tudhatjuk, megérjük-e. Ennyire előre már nem tervez az ember az adott körülmények között, de igyekszem optimistának tűnni. Néha eljátszom a gondolattal, hogy egyszer csak megjelenik a hadsereg, olyan tüzet okádó szuper fegyverekkel, kiirtják a zombi- és vámpírpopulációt, mi pedig felnövünk, és Mirából valahogy mégiscsak óvónő lesz, ahogy tervezte. Úgyhogy nem szitkozódom. Mira a jövő letéteményeseinek letéteményese. Ezt persze nem én mondtam, hanem apa, még Mira legutóbbi szülinapján. Ha apa most itt lenne, lehet, azt mondaná, hogy rajtam múlik a világ sorsa, rajtam áll, sikerül-e felnevelni az embert, aki szeretné felnevelni majd a jövő generációit. Apa mindenkiben meglátta a világmegmentő szerepet. Ők is világmegmentők voltak, ő és anya. A Zombiológiában és a Monstrous Nature-ben közölt publikációik hozzájárultak az új világjárvány és következményeinek alaposabb megismeréséhez, közelebb vitték az emberiséget a probléma megoldásához – mármint elvileg. Igazából nem tudhatjuk. Annyi biztos csak, hogy a gyakorlatban ezek a cikkek most tényleg segítenek a túlélésben: kicsit melegebb tőlük a nappali, és már mindegyik cikkből kijegyzeteltem és bemagoltam az anyáék által aláhúzott részeket, ahogy megígértem nekik. Lehet, hogy tényleg ez kell ahhoz, hogy megmentődjék a világ, nem tudom. Mindenesetre gondoskodtam arról, hogy átadjam a tudást a testvéremnek; nem mintha én is világmegmentő típus volnék – de erre is ígéretet tettem.

Én nem világmegmentő akarok lenni, hanem költő. A költők nem mérlegelnek olyan gyakorlati dolgokat, hogy mit vessenek előbb a tűzre: a könyvet, vagy a polcot, amin a könyv állt. A költők nem hajtanak reménytelenül a túlélésre vagy mások megmentésére, hanem kiülnek a naplementébe, a tó partjára, és ott bátran megírják életük fő művét, mielőtt halálra marcangolná őket egy zombihorda. A verset beleteszik egy palackba, bedobják a tóba, hogy aztán, aki kihalássza, boldog legyen attól a pár szótól. Egyébként a költők is tudják, hogy a boldog emberek ugyanúgy meghalnak a zombitámadásban, mint a boldogtalanok. De a költők hisznek abban, hogy jobb dolog boldogan meghalni, mint boldogtalanul. Hisznek abban, hogy létezik még boldogság. A többiek inkább csak azt mondják, jobb meghalni, ha már egyszer úgyis boldogtalan vagy. De persze attól még nagy boldogtalanságukban ők is bedeszkázzák az ablakokat, hátha tovább tart a boldogtalanság. A költők abban is hisznek, hogy jobb teli gyomorral meghalni, mint éhségtől kopogó szemmel. De a költők nem aggódnak amiatt, hogy mi lesz, ha elfogy az utolsó konzervdoboz is – a költők írnak erről egy verset, és valaki ad nekik érte pár konzervet. Attól tartok, az én háromsorosaimért senki nem adna még egy üres konzervdobozt sem.

Összegyűjtöttem a könyvekből a még használható lapokat – oda írom a verseimet. Anya egyszer azt mondta, nem a tiszta rím teszi a jó verset. Ettől kezdve bátrabban írtam. Aztán amikor tizennégy lettem, kaptam tőle egy Emily Dickinson-verseskötetet. Előkelő helyet foglal el a Fontos Polcon, pedig akárhova lapozok, csak azt látom, hogy egy ilyen zsenihez képest mennyire nincs tehetségem az íráshoz. Nincs tehetségem a rendrakáshoz sem: eltűnt a cetli, amire tegnap írtam. Kérdezem Mirát, ő tette-e el. Némán a Fontos Polchoz lép, leveszi A kis hableányt, kinyitja, és visszaadja a versemet.

Zakatol a szívem, ahogy átveszem tőle a tépett papírlapot. A vacak versem egy egész napot a Fontos Polcon töltött. A Legfontosabb Könyvben. És meg sem gondolom, csak úgy kiszalad a számon, hogy „ha szeretnéd, megtarthatod”. Ő pedig tágra nyílt szemmel kap a cetli után, visszateszi a könyvbe, mint valami kincset, a könyvet pedig a melléhez szorítja.

A tűz mellé vackolunk, én pedig újabb könyvet dobok a tűzre. Háború gyűlölet nélkül. Vajon ki vehette ezt meg annak idején? Anya vagy apa?

Mira a tűz felé tartja a heges kezét. Még az arcán és a nyakán is maradtak égésnyomok, mindig kíváncsi tekintetét örökre elcsúfítja az a három perc, amíg én nem figyeltem rá, mert lementem a pincébe fáért. Ő úgy gondolta, hogy leönti a tésztáról a forró vizet, de elesett a teli fazékkal. Én meg azt hittem, hogy vége mindennek, és magamra maradok, a testvérem nélkül ebben a világban – vajon hány napig bírnám? Míg ápoltam, jobban zokogtam, mint anya és apa temetésén, úgyhogy Mira pontosan tudta, hogy nem halhat meg, hiszen szükségem van rá. Ha van valaki, akiről gondoskodnod kell, az életben tart.

Mira kinyitja a könyvet, előveszi a papírfecnit. Az ajkai mozognak, és bár nem látom a szöveget, tudom, mit olvas:

elárvult életem

üres konzervdoboz

ki enne belőlem?

Tekintete ragyog a tűz narancsos színében, hiába képtelen mosolyra húzni már a száját. Heges bőre megfeszül, egy apró rángás jelzi kivételes örömét. Még mindig képtelen elhinni, hogy nekiadtam a versemet. Elszoktunk már az ajándékoktól. Ez az élet csak követelőzni tud, leveszi a sápját a létezésünkért, behajtja az áldozati ajándékokat. Újabb könyvet vetek türelmetlenül a lángok közé. Értekezés az értelem helyes használatának módszeréről. Descartes. Nem kár érte. Kinek hasznos az értelem helyes használatáról szóló bármi egy olyan világban, ahol semmi nem működik úgy, ahogy kellene? Cogito ergo sum. Haha. Kérdezz meg egy zombit, mit szól ehhez. Lehet, már a kérdést sem érti meg, hiába gondolkodik rajta egy fél órát. Pedig ő is van.

– Tényleg az enyém? – kérdezi Mira.

– Tényleg – vágom rá. Olyan jó látni, hogy van valami, ami boldoggá teszi. Még ha nem is bírja mosolyra vonni a száját.

– Akkor azt csinálok vele, amit akarok? – kérdezi óvatosan. Az alsó ajkát beszívja, mint amikor azon gondolkodik, jól számolta-e ki a matekfeladat végeredményét. Nem erőssége a matek, de nem hagyom, hogy azt higgye, már nincs értelme tanulni. Mindennap tanítok neki valamit. De vajon most min gondolkodik?

– Igen. Azt csinálsz vele, amit akarsz – felelem nagylelkű bólintással. Tán csak nem akarja a tűzre vetni. Az rosszulesne.

Mira feláll, veszi a konyhaasztalon heverő kalapácsot és a szögeket, de szemlátomást nem az ablakok elé szegezett deszkákat akarja megerősíteni. A bejárati ajtó felé indul.

– Nyugi, még világos van – szól vissza.

A vámpírok és a zombik éjjel jönnek. Leginkább. De zombik jönnek nappal is, főleg a frissebbek, azok bármikor jöhetnek, épp csak nem szeretnek tömegestül kijárni az erdőből napnyugta előtt. De attól még veszélyes kimerészkedni. Szerencsére, ha valamit sikerült megtanítanom Mirának, az az óvatosság. Nem megy ki a kertbe sem, csak a bejárati ajtót nyitja, az előtte lévő vasrácsot nem. Az ajtó befelé nyílik, hogy a rács védelmet adjon akkor is, ha épp nyitva az ajtó, így Mira könnyen a külső felére szögezi a versemet. Kinek szánja? A zombiknak? A vámpíroknak? Mert hogy a szomszédok nem fognak bejönni a kertbe posztmodern segélykiáltást olvasni, az biztos. A szomszédok vagy halottak, vagy elmenekültek, vagy bedeszkázott ablakok mögött égetik feldarabolt bútoraikat. A többi házban sincs már sok könyv.

Mira becsukja az ajtót, és visszasétál a tűzhöz, mintha mi sem történt volna. Ölébe veszi az Andersen-kötetet, és lapozgatja, ahogy minden este.

Nem tudom, miért annyira fontos neki az a könyv: azért, mert benne van a szüleink kézírása és síron túli üzenete („Mirának, soha nem múló szeretettel, hatodik születésnapjára”), vagy a mesék miatt? Amikor bereccsentett a tél, én is kimenekítettem a Fontos Polcra egy regényt, Oscar Wilde-tól a Dorian Gray arcképét. Nincs beleírva semmi. De néha arra gondolok, hogy Mira a festmény, amely mágikusan jelzi életem bűneit: ha ránézek, látom rajta azt a három percet, amikor nem vigyáztam rá elég jól. Gyűlölöm azt a könyvet, ordítani tudnék, valahányszor a kezembe kerül; de hát miről mondjam, hogy fontos, ha még ezt sem rakom rá a polcra?

– Te mit tennél meg azért, hogy elég szép legyél, és beléd szeressen a herceg? – kérdezi Mira.

Meghökkenve nézek rá, és lelkifurdalásom hatványozódik. Semmilyen válasz nem jó. Tekintetünk összeakad. Tudja, mire gondolok: hogy a hercegek hullottak legelőször darabokra, Thomas Dinick és Rob Eisler, akik összeverekedtek értem a suli parkolójában. Thomast utóbb láttam zombiként, rám vigyorgott messziről, integetett, és elkezdett kiabálni, meg felém szaladni, de én nem értettem, mit mond, mert a zombik egy idő után csak artikulálatlanul hörögnek, meg nyáladznak, úgyhogy könnyes szemmel ugyan, de felpattantam a bringámra, és tekertem, ahogy csak bírtam, a szupermarkettől egészen a házunkig. Akkor még nem voltak ennyien.

– Tegyük fel, hogy vannak hercegek – erőlteti a témát Mira. – Hogy vannak rendes hercegek. Odaadnád a hangodat azért, hogy a szépséged lenyűgözze valamelyiket?

– A kis hableány igazából nem szép akart lenni, Mira – mondom. – Halfarok helyett lábakat kért. Ez szerintem nem esztétikai korrekció volt, hanem egy olyan műtét, amely az elképzelése szerint javított volna az életminőségén, hiszen így a herceg mellett téblábolhatott. Szó szerint.

– Szerintem meg szép akart lenni – ráncolja a homlokát Mira. – Csak közben elég ostoba is volt, mert azt gondolta, hogy többet számít, mit mutat a külseje, mint az, hogy megmutassa, mi van a fejében. Azt hang nélkül elég nehéz.

– Akkor te nem cserélnéd el a hangodat szépségért, ugye? – kérdezem reménykedve.

– Soha – feleli biztos hangon.

– Akkor miért szereted ezt a mesét annyira?

Pár pillanatig csak néz maga elé, majd újra összegumizza fekete haját. Így még inkább látszik arcán a sérülés.

– Nem szeretem – vallja be végül. – De fontos.

Arra gondolok, hogy a cingár Thomas Dinick összeverekedett az egy fejjel magasabb és negyven kilóval nehezebb Rob Eislerrel csak azért, hogy vele menjek a bálba. Vajon mit tett volna meg azért, hogy megszeressem? És vajon eljött volna a pillanat, amikor megszeretem? Ez most már örök rejtély marad. Fogalmam sincs, milyen ember volt, mert meghalt, mielőtt kideríthettem volna. Utána még jó ideig fel-felbukkant a házunk környékén, de akkor már rég elveszítette a hangját. Sosem volt alkalma elmondani, mi járt a fejében, amikor a józan észnek fittyet hányva nekiment Robnak. Az orra megrepedt a verekedésben, a szeme bedagadt, az arca a szivárvány minden színében pompázott, de én sokkal szebbnek láttam, mint korábban valaha is. A lába csúnyán megsérült, amikor Rob belerúgott az acélbetétes bakancsával. Irdatlanul bicegett. Gondoltam is, így nehéz lesz vele táncolni a bálon. De a bált meg sem érte: nem tudott elfutni, amikor az egyik zombi őt pécézte ki magának.

Thomas Dinick nem csak a hangját adta értem.

Halljuk, hogy az ajtónál neszezik valami. A vasrács fémesen nyekken, mintha valaki megrázná, de aztán semmi. A biztonság kedvéért nem moccanunk. Perceken át csöndben fülelünk, de a tűz pattogásán túl nem hallunk semmit. Innentől kezdve minden apró nesz szinte dübörög a dobhártyámon. Ahogy Mira lapoz egyet a könyvben. Ahogy megigazítom a székemet, és az megreccsen alattam, majd megcsúszik a padlón. Ahogy a tűzbe dobom a Bűn és bűnhődést.

Nem csoda, hogy amikor hirtelen kopogás hallatszik az ajtón, majd egy hatalmas, fémes csattanás, Mira felsikkant. A szívem a torkomban dobog, képtelen vagyok megmozdítani a lábamat.

– Dora! – hallom az ajtón túlról. Ismerős a hang. Nem felelek. – Dora!

Bethany hangja aggódva cseng, de neki már nincs miért aggódnia. Meghalt három éve, amikor a férje, Joe vámpírrá tette.

– Dora, tudod, hogy nem bántalak! Csak nyisd ki az ajtót. A rácsot nem kell.

Nem mozdulok, pedig tudom, hogy tényleg nem akar bántani. Nem kell félnem attól, hogy Bethany megharap vagy megöl. Csak Bethanytól félek. Rettegek ránézni, pedig csukott szájjal csoda szép, akár egy angyal.

Hallom, ahogy elmegy. Az ajtóhoz sétálok, és kikukucskálok a kémlelőn. Már nincs sehol. De a küszöbön ott egy láda konzerv, rajta egy kitekert nyakú nyúl. Nem finnyáskodom, amit ad az élet, azt elveszem. Kinyitom az ajtót. Kilakatolom a rácsot, és valahogy behúzom a ládát, amit nem bírok felemelni. Visszalakatolom a rácsot, bezárom az ajtót. Aztán újra kinyitom az ajtót, mert valami nem stimmel.

– Mi az? – kérdezi Mira feszülten.

– A vers – mutatok az ajtóra. – Eltűnt kintről a vers.

Mira feláll, és odajön hozzám. A nyulat félreteszem, Mira kezébe csak a konzerveket adom, ő pedig a kamrába pakolja az ázott címkéjű bádogdobozokat.

– Nincs szél – jegyzi meg az orra alatt, halkan.

– Nincs – felelem.

Egész biztos vagyok benne, hogy a verset Bethany vitte magával – mintegy fizetségül a kétheti élelemért. Vagy talán azért, mert róla már senki nem gondoskodik, amióta Joe-t megkarózták a szomszéd településen, és ez a pár sor olyan volt neki, mint egy nem várt ajándék.

Bethany konzervet hozott nekünk a versemért – ajándék az ajándékért.

Bethany amúgy a keresztanyám. Nem ismertünk nála kedvesebb embert. Úgyhogy amikor vámpír lett belőle, anya és apa írtak neki egy hosszú levelet, és bedobták a postaládájába. Már nem lakott a házában, de tudtuk, hogy éjjelente visszatér, és valamikor el fogja olvasni az üzenetet. Megkérdeztem anyát, hogy mit írt neki. Ő hosszan nézett maga elé, végül hátravetette a fejét, és azt mondta:

– A vámpírok nem épülnek le. Sőt. A szervezetük fantasztikusan regenerálódik, nemcsak fiatalabbak, szebbek lesznek, de jobban fog az agyuk is. Lehet velük tárgyalni. Úgyhogy megírtam Bethanynak, miként élhet úgy, hogy a legkevesebb kárt tegye az emberiségben, meg azt, mire használhatja új képességeit.

Tény, hogy Bethany senkit nem ölt meg a még itt élők közül. És most, hogy egyedül maradt, úgy tűnik, talált magának valakit, akiről gondoskodhat.

– Nem tudom, ez most ijesztő vagy megható – nézi Mira a pultra felhalmozott konzerveket.

– Hasznos – felelem, mert ebben az egyben biztos vagyok, Mira dilemmáját meg úgysem tudom eldönteni.

Fogom a nyulat, és nekiállok megnyúzni. Még Joe mutatta egyszer, hogyan kell kivéreztetni a zsákmányt, hogyan kell lenyúzni egy állat bőrét, kibelezni, de egyedül még sosem csináltam. Nem is vagyok valami ügyes. Mira undorodva nézi, ahogy a mosogatót elönti a vér, de tudom, a nyúl teste igazi csemege lesz, és Mira mohón fogja falni a megpirult részeket. Nos hát, gondolom, ez a pillanat is eljött: vérben tocsogok, beleket rángatok, és a szemem sem rebben, mert közben az jár a fejemben, hogy ez a legkevesebb, amit az ember megtehet a testvéréért. Itt nincs munkamegosztás, Mira el is ájulna, ha kést kellene mártania egy édes kis nyusziba. Egyedül azért szegezi rám a tekintetét, mert segíteni szeretne, és tőle ennél többet nem várhatok. Stílusos leszek, és előkotrom a leselejtezett könyvek kupacából a Nyúl Pétert. Húgom fáradt fintorral nyugtázza, hogy ezt is a tűzre vetem, mielőtt felnyársalom a hús egy részét.

Rég ettünk friss vadat. Még csak a nyársra húzom fel, de már összefut a számban a nyál – ennek nem lesz konzervíze. Hamarosan az egész házat a pörkölődő hús illata lengi be, és ez a legjobb, ami az elmúlt fél évben történt velünk. Egész türelmesen várom, hogy átsüljön a vacsora: éhség ide vagy oda, a félig nyers nyúl gondolata nem valami étvágygerjesztő. Egy időre átadom Mirának a nyársat, tartsa ő, míg én nagyjából eltakarítom a vért a konyhából.

Éjfél is elmúlik, mire vacsora lesz a nyúlból, de ki bánja? Nincs halaszthatatlan programunk másnap reggelre. Majd vizet kell húzni a kútból, déltájban, amikor a legnyugodtabb a környék.

– Emlékszel, milyen volt, amikor tábortűznél sütöttünk húst? – kérdezi Mira, miközben szétvágja a húst a tányérján.

– Persze – sóhajtom. – Emlékszel, amikor a tónál piknikeztünk?

– Pillecukrot is sütöttünk.

– És mindennek tóillata volt. Meg virágillata. Meg fűillata.

– Jó hideg volt a vize.

– De lehetett benne fürödni. Úszni. Voltak kacsák is.

– Ó, igen, a kacsák! – bólogat Mira lelkesen. – Egész közel úsztak a parthoz. És kicsit messzebb láttunk egy hattyút is. Még mondtuk is…

– …hogy biztosan ő volt a rút kiskacsa! – kiáltjuk egyszerre.

Fenséges volt az a hattyú. Írtam is róla egy verset később. De nincs több kirándulás a tóhoz, ezt mindketten tudjuk. A kerti kúthoz is komoly kihívás rendre elzarándokolni. Élelmiszerért egyre messzebbre kell menni. Hacsak nem jön házhoz, mint most.

De jön. Amikor fogytán a készlet, Mira kiszegezi az egyik versemet, és Bethany jóvoltából éjjel egy doboz élelmiszer kerül az ajtónk elé. Amikor kopog, odalépek a kémlelőhöz. Látom Bethanyt és a csomagját, kinyitom az ajtót, és megköszönöm neki, hogy gondoskodik rólunk. Kezében ott a vers. Sajnálom, hogy nem tudok igazán jó verset írni, Bethany igazán megérdemelné. Legközelebb a biztonság kedvéért a saját versem mellé kiteszek egy igazi költeményt is: Poe-tól az Annabel Lee-t. Azt is elviszi. Én pedig kiguberálom a tűzre szánt könyvek közül az összes verseskötetünket.

Így élünk hétről hétre. Már nem aggaszt annyira, hogy nincs áram és nincs gáz. Már nem merengek azon, hogy a legközelebbi szupermarketet hónapokkal ezelőtt kifosztották az élelmesebbek. Megtanulok mókust nyúzni, madarat pucolni. Megtanulok örülni a lejárt chipsnek. Néha Bethany gyümölcsöt is hoz; nem tudom, honnan szerzi, de még biztos nem a kertekből, mert egyelőre alig rügyeznek a fák. Vajon milyen messzire kell mennie azért, hogy életben tartson minket? Azt remélem, nem túl messzire. Abban bízom, hogy az erdő itt tartja a hordát, csak pár élőholt merészkedik beljebb a városokba. Talán nem messze minden normálisan működik. Talán egyszer Bethany segít eljutni oda, ahol minden rendben van. Végül is, régóta nem láttam zombicsapatot. Egy-egy elsuhanó árny az éjszakában épp elég a rémálmokhoz, de legalább nem próbál betörni a házba egyszerre száz élőholt, mint ahogy a filmekben láttam.

Tavaszodik. A rügyekbe zárt jövő új életet ígér: egyre biztosabb vagyok abban, hogy túlélhető az apokalipszis. Egyre bátrabban megyek ki a kertbe a kúthoz, és egyre erősebben hiszem, hogy a gondoskodás valahogy körbeér, mert anyáék ugyan meghaltak, de gondoskodtak arról, hogy Bethany gondoskodhasson rólunk, és én így gondoskodhassak Miráról. A világ kezd visszaadni valamit a rengeteg áldozatból, amit adtunk neki.

Erre gondolok, amikor délben kimegyek a kúthoz. Erre gondolok, amikor kihúzom a vizet a vödörben. Erre gondolok, amikor rájövök, mekkora hibát követtem el már megint; nem is három perc esett ki a figyelmemből, csak egy perc, talán annyi sem, de ez épp elég, hogy ne vegyem észre, amit Mira is már csak túl későn lát meg, és hiába üvölt és rohan felém, már késő, a zombi már rám vetette magát. Érzem a harapást a vállamon, ahogy a földre dőlünk, már érzem, hogy minden elveszett.

Valahogy lerázom magamról, kiszabadulok a szorításából, elmászok előle, de az megragadja a bokámat, és nem engedi. Ordítok a fájdalomtól, míg végül sikerül kirántani a lábamat a markából, és hatalmasat rúgok a zombi pofájába. Messzire hullik egy darab belőle, de nem érdekli, felkel, jön felém, én pedig ordítok Mirának, hogy meneküljön befelé. Nem akarok arra gondolni, hogy Thomas Dinick nem tudott elfutni a zombija elől, nem akarok arra gondolni, hogy tulajdonképpen nincs is nagyon értelme futni, csak szaladok a ház felé, az ajtót Mira nyitva tartja, és amikor szó szerint bezuhanok a házba, ő ránk csapja a vasrácsot, összenyomja a lakatot, és még mielőtt odaérne a zombi, bezárja az ajtót is.

Egyébként is csúf arcát tovább torzítja a sírás, zokog, miközben a vállamat vizsgálja és kitisztítja a sebemet.

Nem mondom, hogy számítottam erre a pillanatra, de számot vetettem vele. Nem tudom, mennyi időm van még, de nem akarok semmit sem a véletlenre bízni. Mira még az én felelősségem, a testvérem, ezért nem hagyom, hogy saját önsajnálatom elvegye tőlünk ezt az értékes időt. Gyorsan végigpörgetem a fejemben, mi mindent kell végigmondanom. Nem szabad elfelejtenem, hogy a búcsúlevelem – ami nem annyira búcsúlevél, mint inkább praktikus túlélési tanácsok gyűjteménye – a Dorian Gray képmásában van, egy vaskos borítékban. A verseket a virágos mappában gyűjtöttem, de azt magától is tudja, meg azt is, hogy Bethany hoz neki élelmet a versekért cserébe. Amit nem tud, az az, hogy Bethany az egyetlen reményem arra, hogy gyorsan távozzak az élőholtak sorából. Meg kell kérnie Bethanyt, hogy öljön meg. Aztán meg kell mondanom…

Nincs aztán.

Csak egy óriási ütés a fejemen. A földre esve nézek fel, és még látom, ahogy Mira újra lesújt rám apánk viharvert baseballütőjével.

A kezemen bilincs. A kezem… fura.

– Annyira sajnálom, Dora – hallom Mira hangját. – De nem hagyhattalak elmenni.

Miért akartam volna elmenni?

– Négy napig voltál eszméletlen. És sajnálom, hogy nem adtam meg azt a kis időt, ami még járt volna, de rettegtem, hogy magamra hagysz.

A kezemen zöldes foltok. Nem fáj, de szörnyen ronda. Mitől lett ilyen?

– Mira – mondom. Próbálom mondani. Nem úgy hangzik, ahogy kellene, de Mira bólint, és mosolyog. Mira is fura. Talán álmodom. Álmomban Mira sokszor pont ilyen szép. Mint anya az esküvői fotón.

– Tudom, hogy engem akartál védeni, de nem kell tartanod semmitől. Nem fogsz bántani. Olvastam én is a szakirodalmat: gondoskodnom kell arról, hogy ne éhezz. A Horvath-féle orális sphingolipid-kezeléssel van legalább nyolc-tíz heted a teljes disszociációig és neurális destrukturálódásig.

Furcsa szavakat használ. Szerintem nem is érti, mit mond. Én sem értem teljesen. Apa beszélt így néha, ha éppen magyarázott valamit. De ő nem hunyta be félig a szemét a furcsa szavaknál, mintha messziről kéne előhívnia őket.

– Vagyis, ha elég agyat eszel, lassabban épülsz le – teszi hozzá kis szünet után. A furcsa szavaknál nem remegett így a hangja. Ez az előnye annak, ha valaki nem érti pontosan, mit mond.

A kezemre nézek, a furcsa, zöldesszürke foltokra meredek. Már tudom, mik ezek, csak hirtelen nem jut eszembe a neve. Halott foltok. Nem. Hullafoltok.

– Megharapott egy zombi, emlékszel? Enned kell – mondja Mira –, az segít. Ez a lényeg.

Éhes vagyok. Most, hogy mondja, farkaséhes vagyok. Egyik kezében tál, másikban kanál, a kanálban kocsonyás undormány.

– Ez nem emberi, de elveri az éhséget, és segít stabilizálni az állapotodat. Nem mertem hosszabb időre elmenni, nem tudtam megbecsülni, mikor térsz magadhoz, ezért egyelőre be kell érnünk ezzel. A Goldmann-Weiss cikk viszont pontos adatokat közöl arról, milyen mennyiségben és gyakorisággal kell humán testből fogyasztanod azért, hogy minél tovább kitarts. Az eredményeik nagyon biztatóak. És anyáék kutatásaira két helyen is hivatkoznak.

Szófogadóan nyelem a vacsorát. Ha zombi vagyok, akkor ez agyvelő. Tehát agyvelő csurog az államon. És Mira meg sem rezzen. Úgy ragyog a tekintete, akár egy angyalé. Éjfekete haját hátrasimítja, szája széles mosolyra húzódik.

– Jobban vagy?

– Öbb…

Megbicsaklik a nyelvem, de Mira érti, mit akarok mondani.

– Akkor eloldom a kezedet. Sajnos, amikor megint elmegyek, kénytelen leszek újra használni a bilincset, mindkettőnk érdekében. Érted, amit mondok, ugye?

Bólintok, és csak azért is kierőszakolok magamból egy majdnem-igent. A beszédközpont sérülése feldühít, de az evés tényleg megnyugtat. Emlékszem, anyáék végezték az egyik legfontosabb kísérletsorozatot ezen a területen. Ennek köszönhetem azt a tudást is, hogy hamarosan nem fogok aggódni a hangom elvesztése miatt. Mira a kezembe adja a kanalat, hadd próbálkozzam most már én. Összeér a kezünk – az én foltos, oszlásnak induló, egyre undorítóbbá váló kézfejemet megérintik tökéletes, csoda szép, finom ujjai. Olyan elegáns a mozdulata, akár egy balett-táncosé. Hát persze, hiszen balett-táncos akart lenni. Vagy nem? Lehetséges, hogy nem tudom, mi akart lenni? Balett-táncos. Vagy mégsem?

Megmarkolom a kanalat, és lassan emelem a számhoz, nehogy kiforduljon belőle az étel. Iszonyú nehezen megy, összpontosítanom kell. Ezért a kanálra koncentrálok, a benne remegő ételre, és csak miután eltűnik a tányéromból a véres táplálék, kezdek el gondolkodni azon, hogy Mira vajon honnan tett szert a vacsorámra.

Felnézek, és hosszasan fürkészem az arcát. Írnék róla egy verset, ez jár a fejemben. Meg az, hogy többet már nem fogok verset írni. Talán most van rá az utolsó esélyem, talán még meg tudom fogni a ceruzát, és talán még működik a koordinációs képességem, hogy hatalmas, dülöngélő betűkkel papírra vessek három sort. Aztán meg az, hogy egyelőre nem léptem át teljesen a máslétbe, itt téblábolok, a szürke zónában, amikor még igaz Descartes állítása: cogito ergo sum. A tűzre dobtam a könyvét, pedig okos volt ez a Descartes fickó. Nem azt mondta, hogy gondolkodom, tehát élek. Nem, nem vivo, csak sum. Én most már csak sum. De egyelőre még cogito. Viszont, ha már az sem lesz, akkor mi marad? Egy év latintanulás Mr. Colinsszal nemigen ad elég tudást ahhoz, hogy ezt megválaszoljam.

Szürkülő kezemmel Mira felé nyúlok, ő pedig hozzám hajol. Megsimogatom a haját, gyönyörű, tökéletes bőrét. Ez nem szürke. Soha nem is lesz az. Tudom, mit tett értem azért, hogy gondoskodhasson rólam. Bethany pedig nem hagyott cserben minket. Úgy törődött velünk, ahogy tőle tellett. Tudta: ha én eltűnök, Mira sem húzza sokáig. A túléléshez kell valaki, akiről gondoskodhatsz. Gondoskodom, tehát vagyok. Curo ergo sum.

Mira ördögi alkut kötött, és megszépült értem. Nem egy hercegért, csakis értem.

Vajon tudja, mennyire gyönyörű? És én vajon tudni fogom, mennyire rúttá változom?

A bejárati ajtó melletti falra pillantok. Mira már levette onnan a tükröt. Körbe sem kell mennem a házban, egyértelmű, hogy minden tükör eltűnt már.

Hát akkor nem fogom tükörben látni szétbomló testemet. Talán majd egy pocsolyában, mint Frankenstein szörnyetege. Vagy a tó vizében, ha egyszer eljutunk még oda. Most már kimehetünk, nincs mitől félnünk.

Mirára nézek, és eszembe jut A rút kiskacsa, a mese, amit majdnem annyiszor olvastunk, mint A kis hableányt. Hogy mennyire örültünk mindig, amikor a csúnyácska madár a tó vizébe nézett, és meglátta azt a csodálatos hattyút, amivé lett, és rájött, hogy ő valójában nem is szörnyeteg, hanem szépség. Arra gondolok, hogy Mira soha nem láthatja meg, micsoda gyönyörű hölgy lett belőle. Szeretném elmondani, mit gondolok, szeretném elmondani, hogy még vannak gondolataim, de nem jön ki a számon, hogy rút kiskacsa. Pörgetem az r-t, nem akar kijönni, hagyom a fenébe, és végül sikerül kinyögnöm, hogy ssssskacs.

Mira rám néz, koncentrál, én pedig megismétlem a mutatványt, és ezúttal sikerül még mögé biggyesztenem egy a-t.

– Kacsa? – kérdez vissza hunyorítva. – Kiskacsa? Ó, igen! – kiált fel. – A tó! Igen, a tó… biztos gyönyörű.

Nem ezt akartam mondani, de bólintok, mert igaz.

– Mi lenne, ha kirándulnánk egyet? – kacsint rám lelkesen. Mikor láttam utoljára ilyen felszabadultnak? – Egészen a tóig. Joe motorja teljesen rendben van, a tankja is majdnem tele. Bethany tudja, hol lehet tankolni. A motor kulcsa meg… – Színpadias mozdulattal a zsebébe nyúl, majd kihúz belőle egy fémkarikához rögzített kulcsot. – Ta-dam!

Bethany odaadta neki a kulcsot. Nincs lehetetlen, akár a tóhoz is legurulhatunk, nem álmodom, ez a valóság. Egészen izgatott leszek a gondolatra. Kimehetünk. Most már kimehetünk a szabadba.

Megkeresem a hátizsákomat, és elkezdek belepakolni. Régebben szendvicset pakoltam, ha kirándulni mentünk, meg flakonba vizet. Mellé proteinszeletet, váltóruhát, esőköpenyt, elemlámpát. Most nem tudom, mit tegyek bele, de ennél is jobban idegesít, hogy nem jut eszembe, minek hívta anya az ilyen telepakolt hátizsákot. Gondolkodom, próbálok erre koncentrálni, de mintha vízbe nyomták volna a fejem, nem hallom, mit akar mondani az agyam. Mérgemben a földhöz vágom a táskát, és megtaposom, de ekkor bevillan a szó: túlélőcsomag. Túlélőcsomag nélkül sehova, ez volt anya szavajárása. Fölkapom a hátizsákot, leporolom, és elkerülöm Mira aggódó pillantását. Meg kell nyugodnom. És újra át kell gondolnom, mi az a túlélőcsomag. Végül is, én már nem élhetek túl semmit. Én már csak sum. Nem vivo.

Mira semmit nem visz magával, csak a fejszét, amivel a fát vágtuk, és a legélesebb konyhai kést. Aztán gondol egyet, és eltesz még egy tálkát is. Én félig telerakom a hátizsákomat a kincseimmel. Holnap már talán semmit nem fognak nekem jelenteni. De ma még cogito.

Fél óra alatt lenn vagyunk a tónál. Hála Joe-nak, aki megmutatta, hogyan kell motorozni. Hála Bethanynak, aki Mirának adta a motorkulcsot. Hála az éjszakának, ami megengedi, hogy szabadon mozogjunk.

A tó partján lecuccolunk. Kiveszem az elemlámpát, a mappámat, abból egy tiszta papírfecnit, meg egy tollat.

– Esssss – mondom Mirának, aki segít eligazítani a papírt a mappán. Megfogja a karomat, úgy szól hozzám:

– Vers. Igen, tudom. Biztosan nagyon jó lesz.

A versek egy ideig segítettek túlélni. De verset nem azért ír az ember, mert élni akar. Hanem azért, hogy a vers túlélje őt.

– Hozok kaját – jelenti be Mira. – Nem hagylak itt túl sokáig, ne aggódj. Húsz perc innen a kórház, Bethany jól ismeri a helyet. Egy órán belül itt vagyok.

Nem aggódom. Már nem aggódom semmi miatt. Csak várom a kacsákat, hátha ideúsznak. Várom a hattyút. Olyan jó volna még egyszer látni azt a hattyút. Írtam róla még régen egy verset, de azt is odaadtam Bethanynak. Örülök, hogy valamit én is tudtam adni neki.

Ülök a parton, és várok. Aztán megpróbálom leírni a versemet az elemlámpa tompa fénye mellett. Ákombákom betűk. Ezt már nem én írom. Vagy igen?

Minden egyes betű kínszenvedés, de végül megvan a három sor. Összesodrom a papírt, és ráhúzom a túlélőcsomagból előbányászott hajgumikat. Elveszítettem az időérzékemet, és szinte váratlanul ér, amikor újra meghallom a motor berregését, majd pár perc múlva Mira felbukkan.

A sötétben is látom, hogy vér áztatja a ruháját, véres az arca, a keze. A kezembe nyomja a tálkát, rajta a vacsorám. Ez most másképp néz ki, mint az, amit először adott nekem. Nem akarok arra gondolni, honnan van, de még tudatában vagyok annak, milyen áldozatot hoz meg értem Mira. Ő, aki egy belezett nyúl látványától is rosszul volt, képes volt ölni értem. Ez holnap talán már nem fog érdekelni, de most még beleborzongok ebbe a tudásba. Minél tovább tartanak majd létezésben Mira bűntettei, annál ocsmányabb lesz a testem, annál tovább tart a bomlás, a rothadás, a végső leépülés, miközben Mira ravaszul kijátssza élet és halál törvényeit, hogy szépsége változatlanul tündököljön akár az örökkévalóságig.

– Doooor… aaaan… – mutatok magamra.

– Igen – ül le mellém Mira. – Te vagy Dora. Edd meg ezt, és akkor még sokáig fogsz erre emlékezni. Én vagyok Mira, te vagy Dora.

Nem ezt akarom mondani. Azt akarom mondani, hogy én vagyok Dorian Gray arcképe, de ezt túl bonyolult már elmagyaráznom. Majd otthon a kezébe nyomom a könyvet. Ha még emlékezni fogok erre a könyvre, amikor hazaérünk.

Egy kanállal belevájok a vacsorámba, és darabos mozdulattal ugyan, de sikerül a számhoz emelnem az evőeszközt. Jobb lenne tán gyorsan meghalni, de nem hagyhatom cserben Mirát, aki ekkora áldozatot hozott értem. Mi lenne vele nélkülem, ha már nem gondoskodhatna rólam? Én kicsi Mirám. Ilyen áldozatot soha nem hozna meg senki egy hercegért. Csak egy testvérért.

– Essssst – mondom, kanállal a kezemben.

– Este van, igen – mondja Mira.

Dühödten megrázom a fejem. Nem ezt, most értenie kell!

– Essssst – ismétlem, és a tálkámon rezgő agydarabra mutatok.

– Est? – kérdez vissza halkan. Látom, hogy nagyon figyel, érzi, hogy fontos, amit mondani akarok.

A véres arcához nyúlok, aztán megfogom a pólóját a vérfoltos résznél, húzom magam felé.

– Véééér – mondom.

– Vér – ismétli, mire bólintok, és újra a tálkámra mutatok.

– Esssst.

– Vér. Est. Vér – mantrázza, aztán felragyog a tekintete. – Vér. Test. Vér. Jól mondom?

Magamra mutatok, aztán rá.

– Esssst. Véééér.

– Testvér – bólint, és átölel. – Testvérek vagyunk, igen. Gondoskodunk egymásról, míg a világ világ.

Megnyugodva kanalazom be a vacsorát, miközben Mira lemossa magáról a vért, és pólót cserél. Aztán előhúzom a hátizsákomból az üveget és a dugóját. Fogom az összetekert verses papíromat, és megpróbálom beledugni az üvegbe. Mira segít, neki nem okoz gondot beletuszkolni a papírtekercset a vékony nyakú üvegbe. Aztán jó erősen rányomjuk a dugót. Illetve Mira nyomja rá, én nagyon gyengének érzem magam. Tudom, ez az érzés is el fog múlni hamarosan. De most még a létezés szürke zónájában tévelygek, még emlékezve arra, hogy ki voltam, és tudván azt, mi leszek, és mi végre fogok létezni.

A tóra mutatok, és Mira kezébe nyomom az üveget.

– Dobjam be jó messzire. Ezt szeretnéd, ugye? – kérdezi.

Bólintok, ő pedig hatalmas lendülettel veti a nyugodt, alig fodrozódó vízbe a zöld üveget. Nézzük, ahogy a víz elnyeli utolsó üzenetemet. Aztán már csak a vizet bámuljuk, hallgatjuk a part melletti nád susogását, a békák énekét.

– Odanézz, Dora! – kiált fel Mira, és a távolba mutat. – Látod? Ott a hattyúnk!

Mira sokkal jobban lát a sötétben, mint én, de bólintok, és próbálom kivenni a madár körvonalát. Messzi, elmosódott folt a hattyú, az én szemem számára már láthatatlan, de még tudom, hogy gyönyörű, kecses, és tökéletesen úszik a nádas felé.

Ezt még nekem adja a világ, cserébe a versemért. Remélem, egyszer a partra sodorja egy hullám, és valaki lehajol majd érte. Remélem, aki kapja, nem lesz csalódott, amiért csak három sort talál benne. Benne van minden tudásom:

Curo

ergo

sum

SEREG GITTA

AKIÉ AZ ESŐ

Sereg Gitta (sereggitta.wordpress.com) 1987-ben született Esztergomban. Tizenegy évesen a sivatagi mitológiák alapján készített végigjátszhatatlan társasjátékot, azóta fejlődött, nem frusztrációt akar kelteni, hanem szívesen mesél – több novellája is megjelent antológiákban. Érdekli minden, ami mítosz (legyen minél ismeretlenebb), de elméjében a gyógynövények is szépen megférnek a madagaszkári pókselyemmel, a vikingek kenyerével és az amazigh mesékkel. Jelenleg Budapesten él a férjével, aki kellemesen kiszámíthatatlannak tartja.

Kopog a kő. Sziszeg a homok. Pattog a tűz.

A száraz évszak forró, még Umu Ara sem emlékezik olyan időre, amikor ilyen hosszan nem esett eső. Nemhogy Silími.

Silími bőséges évben született. A folyók kiáradtak, az égen többször vágtatott vihar.

Most csak homok száll, és a falut körülvevő akácialigetben a fák nem hullatták le a levelüket. Baljós a zöldjük.

Most a folyópart sárga, halott, a mederben mocskos folyóvíz zavarog. Csak bokáig ér, Silímit tiltották tőle, mégis belesétál hajnalban. Fölötte rovarraj zümmög és dong.

A folyó partján magas idegen áll, a pocsolyás folyómedret nézi, de a pillantása Silímit követi. Silími a forróság ellenére összerázkódik. Rossz érzést kelt benne a figyelem. Kimenekül a vízből.

Elsiet a férfi mellett, és ekkor meghallja az esőt. Biztos csak a forró naptól képzeleg, ahogy az sok falubelivel előfordul aszálykor. Néhányan tavat is láttak a távolban, de Umu Ara nem engedett senkit hűs vizű oázist felfedezni. Nem léteznek. Ilyenkor csak a sivatag játszik velük.

Umu Ara ismeri a száraz földet, a széltől simára koptatott sziklákat úgy, ahogy csak a saját maga által készített szőnyeg csomóit ismeri az ember.

Hatszor fogyott el a hold, aztán telt meg újra, azóta nem könyörül meg rajtuk zivatar. Az ég alja fakó. Felhőtlen.

A szél száraz, Silími torka megfájdul tőle.

A hasa meddő. Nem vérzett már két telihold óta.

– Ne félj – mondogatja Umu Ara, ha sír neki, hogy terméketlen, mint az üveges homok. – Az esővel visszajön.

Este van. A nap már lement, de a fénye még vörösre festi a homokszínű sziklákat. A falu népe az áldozóhelyre gyűlik.

– Az eső urát hívjuk – magyarázza Umu Ara Silíminek. Fejét kendő takarja, az arca elől Silími hessegeti el a repkedő legyeket.

Silími levegővétele éles. Umu Ara nem szeret az istenekhez könyörögni.

– Az istenek figyelme valóban rettenetes, Silími – válaszol a kimondatlan kérdésére Umu Ara. – Néha azonban szükséges. Ha megfelelő módon kérjük, talán megkegyelmeznek nekünk.

– Talán? – szívja be a levegőt Silími, és rögtön megbánja. Homok kaparja a torkát. Köhög.

Umu Ara a fejét ingatja. Kivár, aztán a fehér bakkecske felé int, amelyet fia, Ereriud vezet kötőféken.

– A sivatagban csak a halál örök – felel Umu Ara megkésve, aztán felnéz a felhőtlen égboltra. – A kecskehús sovány lakoma az isteneknek, de ezt tudjuk adni. A tartalékaink lassan elfogynak. A vetés a földbe hal.

Mekeg a bakkecske. Még fiatal állat, de már most erős és elszánt. Szívós, harcos állatokat nemzett volna.

Mögöttük a falusiak a dobokat ütik. A többiekből kör képződik az áldozat körül. A férfiak, nők, öregek és fiatalok vegyesen állnak, családok szerint.

Az állat megfeszül. Ereriud nem bír vele. Két falusi siet oda: szikár, vékony férfiak mind. Az egyikük észreveszi Silímit.

Silími a tisztelet jeleként lesüti a szemét.

A férfiak összekötik az állat lábát. A kecske felsír.

Meg kell lennie az áldozatnak, Silími mégis didereg. Baljós érzés feszíti a hasát.

Umu Ara megérinti a vállát.

– Maradj itt a körben – súgja, aztán a vergődő állathoz lép.

Nem elég. Sziszegnek Silími fülébe a felhők.

Miért nem elég?

Silími szíve dobog, gyorsabban, erősebben, mint a dobok ritmusa, és bár még nincs itt az ideje, hogy meghajoljon a szertartás alatt, mégis a földre veti magát. A forró porba nyomja az arcát, a porba, amiből ő is lett. Ő csak porszem az ég alatt. És porszem is lesz, ha az égi és földi istenek úgy kívánják. Most is csak azért lélegzik, mert ők így akarják.

Kavicsok marják a térdét. A haját por temeti be. Fülében ver a szíve, vagy a dob. Nem tudja.

Nem elég. Nem elég.

Ezt hörgik a kövek, ezt nyögi az áldozati állat.

Silími felkapja a fejét. A falusiak már a földön kuporognak. A dob ritmusa már eszelős.

Umu Ara kezében villan a szent, drága fém, aztán Silímire néz, és találkozik a tekintetük. Silími végül lehajtja a fejét, de még épp látja Umu Ara arcán a rémületet.

Nem jó jel.

Az áldozatnak sikeresnek kell lennie, nem? Ezt tudják adni. Az őseik is mindig fehér, erős bakkecskét adtak az eső urának aszály idején, és ők még mindig itt vannak.

Az állat felbődül.

Umu Ara kiált. Silími keresi a tekintetét. Az öregasszony bólint, és Ereriud tenyerébe nyomja a tőrt. Vegye át, legyen az ő felelőssége az áldozat.

– Jöjj ide, Umu Ara! – sírja belül Silími, de ő se hallja a saját hangját, mert csak a „Nem elég!” zeng. A két szó, amit más nem is hall.

Silími gyomra émelyeg a tudástól.

Két száraz évszak telt el az apja halála óta. Silími abban az évben vérzett először. Az apja a falunak vadászott, és a sivatagba veszett. Silími előtte álmot látott, de hiába kérlelte, hogy ne menjen. Utána mindenki elküldte a házától, ahova csak koldulni ment. A nyomorúságos időszak után végül Umu Ara eljött érte, hogy az állába rajzolja nővé válása első jelét, hogy óvja őt a rossztól, aztán édes datolyával kínálta, és megkérdezte, hogy mit álmodott.

– Apád bátor nevet adott neked, Silími – mondta akkor, két száraz évszakkal ezelőtt Umu Ara. – Mindenki fél a romlástól, amit apádra hoztál. Mindenki hallott az összevissza pletykált, átokkal terhes álmodról.

Silími akkor megszeppenten hallgatta, és úgy ette a datolyát, hogy még a magját is lenyelte.

– Nem rontasz meg semmit. Az apád már megbűnhődött érte – folytatta Umu Ara akkor. – Ha eljössz, befogadlak.

Silími azóta szolgálta Umu Arát.

Akkor is ott állt, azon a hajnalon, amikor búcsúztatták az atyját. Üres, száraz szemmel.

Felemeli a kezét, miként akkor is megtette, hogy hang nélkül kérjen. Könyörög. Még választ sem kap. Nem szúrják a tenyerét esőcseppek.

Duzzadt felhők takarják el a holdat és a csillagokat, de nem adnak esőt. A hasukban őrzik.

A kecske vérét felszívja a por, de ott a tudás, ott dübörög Silími testében. Hiába vajúdnak a felhők, hogy Silími felszisszen a fájdalmuktól.

Nem elég.

Talán, ha Umu Ara… A bölcs asszony már megtanulta a világot. Neki lehet szava, csúfondáros mosolya, mert ő már szült, szenvedett, és a falut szolgálja a tudásával. De Umu Ara a kör másik végén áll. Messze van, és Silími nem mozdulhat, nem szólhat, míg tart a szertartás, mert így rendelték az istenek. Nem árulhatja el az üzenetet, amely úgy égeti a száját, mint vihar idején a vadul kavargó, őrült homok.

A csillagok sziporkáznak. Fehéren, mint idelent ő, ékszerekbe és kelmékbe öltözve.

A felhők elszállnak. Elviszik magukkal a terhüket.

Nem elég – harsogják a halkuló, reményt vesztő dobok, de nincs más, aki értené, csak ő, Silími.

A tetem érintetlenül fekszik a szikkadt talajon.

Silími nem bír felállni, a szájában keserű a por, az ínyét karcolja. Az áldozat sikertelen volt, nem jött érte senki, és ezt a falusiak is tudják.

Az emberek mozgolódnak körülötte. Nem segítik fel, csak némán tűrik a szelet, a homokot. Most szétszélednek. Visszamennek a kunyhóikba, cseppnyi korttyal űzni a szomjúságot, pár kanál argánolajjal az éhséget.

Az jó, az eltelíti a gyomrot.

Az éhezők Umu Arához mennek, és Umu Ara gondoskodik róluk. Silíminek is mindig jut elég.

Végül ő is feláll. A szél az arcába üt homoköklével. Száraz torka fáj.

Az arcára igazítja a kendőt, a porba tekint, és elindul visszafelé. Vonzza a meder, vonzza a folyó. A parton megy, lejjebb a meder már tikkadt. Elhagyott pocsolyákban áll az alján a víz, és ott, ahol a part már sziklás, ott áll a reggel látott, viharfelhőbe öltözött férfi.

Végigméri Silímit.

Silími elretten. Nem szokott hozzá az idegen tekintethez. Fut, fel a dombra, csak az idegen ne lássa.

Umu Ara kunyhójában nincs tűz, de még füst sem, Silími gyomrában mégis ott az a süllyedés-lebegés. Umu Ara várja.

Umu Ara bölcs asszony. Umu Ara kegyelmes. Nem parancsol, mégis azt teszi mindenki, amit mond. Még csak nem is üt, nem csap Silími fenekére, szikár vállára ostorral. Nem hajít felé követ. Nem úgy, mint mások, azok, akik bottal kergették el az ajtajukból Silímit a szükség idején, mielőtt az öregasszonyhoz került volna. Ha azonban Silími csalódást okoz, a vénasszony fekete szemétől még az éjszaka is iszonyodna.

Silími a lábánál ül, amikor Umu Ara őt tanítja. Micsoda kegy szolgálni őt! Főzni, és ha van eső, akkor a kertet művelni, vizet húzni a messzi kútból, szőnyeget csomózni, állatot gondozni, Umu Ara pedig mindig meghallgatja.

– Mit mondtak a felhők? – Umu Ara az ajtóban áll. Ráncos arcát tetoválások szénszínű vonalai díszítik. A szeme fehérje villog, mint az égen a csillagok.

– Nem elég – suttogja Silími. Rekedt, száraz a hangja, mint a napon repedező kóró. Az öregasszony nem kérdezi, honnan tudja, nem kérdez semmit, csak az üres tűzhelyet nézi. A kormos szegélyt, a pergő hamut.

– Silími.

A neve hallatán Silími a földre veti magát. Umu Ara térdéhez bújik. A szoknya, a lepel puha, ez a legfinomabb dolog a faluban, amit tapinthat, aztán elhúzódik. Beszennyezte azt a szép ruhát, de a vénasszony mosolya fogatlan, elnéző. Megsimogatja Silími haját. A keze aszott, dörzsöl, de szeret.

– Igen, Umu Ara – felel Silími.

– Befogadtalak, etettelek, tanítottalak. – Umu Ara hangja olyan komoly, hogy Silími megrezzen. Umu Ara elhallgat. Silími felpillant.

– Kudarcot vallottunk, igaz? – kérdezi tompán. – Az eső nem jött.

Umu Ara megrázza a fejét. Csilingel a fejdísze.

– Még nem – mondja.

– Nem adhatunk még egy kecskét! Az eső ura sem teremt a vízből jószágot! – fakad ki Silími. – Éhen fogunk veszni!

– Nem. Valóban nem – felel Umu Ara. Megint hallgat, aztán megérinti Silími vállát. – Hozd el nekünk az esőt.

– Hogyan? – A kérdés udvariatlan. A hangsúly metsző. Silími még a fejét is felemeli.

– Ezt te tudod, Silími. – A válasz kedves, Umu Ara hangja úgy öleli, mint a takaró a gyermeket, Silími mégis borzong. Ő? Hogy tehetné? Miért gondolja Umu Ara, hogy ő meg tudja menteni a falut?

Kérdezne, ágálna, de a vénasszony már tüzet csihol.

– Gyere közelebb, hadd rajzoljam rád a védelmemet.

Silími közelebb kúszik. A térdére, a tenyerére nehezedik.

– Hogy rajzoljam rád a jeleimet? A fenekedre fessem talán? – kérdezi Umu Ara.

Silími megrezzen, rögtön feltérdel. A gyomra korog, amikor levetkőzik Umu Ara előtt, mint megannyi asszony és lány őelőtte. A tenyere bizonytalanul simul az ölébe.

– Nem kell előttem szégyenkezned – mondja Umu Ara. – Mutasd a kezed.

Silími engedelmeskedik.

Nem drága hennát kap, hanem csak korommal kevert elegyet. Az olaj meleg. Silími felnyög, amikor Umu Ara kérges, kemény ujja a bordáit böki.

– Ma éjjel láthatatlan leszel odafent és idelent. – Umu Ara szemében a szokásos csúfolódó mosoly ül. – De te látni fogsz mindent, Silími. Többet, mint amit én látnék.

Umu Ara az arcába legyezi a tisztító füstöt. Silími lehajtja a fejét. A szeme előtt vörös karikák forognak, ahogy a szőnyegbe kapaszkodik. A füsttől fáj a bensője, köhög, öklendezik, de nem jön ki belőle semmi. Csípi a szemét, az orrát. Silími könnyezik, de nem fordul el a keserű füsttől.

Fuldoklik.

– Miért én? – kérdezi Silími köhögve. Máskor lehajtaná a fejét, elfogadná a feladatot, de nem most. Tudnia kell. – Miért nekem kell elhoznom az esőt? Miért lenne nekem ott több esélyem, mint másnak? Sosem jártam még a falu földjein kívül.

Kifakadását csend fogadja.

– Nekünk némák maradtak a fellegek – válaszol végül Umu Ara. – Az emberek éheznek, szomjaznak, félnek.