Copyright © Lakatos Levente, 2014

Borítókép © Thinkstock Photos

© Dopamin Könyvkiadó, 2022

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosa,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81910-5-0

A tragédia, amelyről egyikük sem tehet, mégis az árnyékában kell élniük. A kegyetlen igazság, amely mindkettejüket egyszerre roppanthatja össze. És a visszavonhatatlan ígéret, amely garantálja, hogy találkozásukkor fény derül a titokra.

Anna, a húszas évei elején járó táncterapeuta életcélja, hogy segítsen sebzett lelkű embertársain. Lélektánc névre keresztelt kurzusának ajtaja mindenki előtt nyitva áll, ám a jóhiszeműségével visszaélnek. Egy este titokzatos fiatal férfi érkezik a foglalkozásra, megjelenése fenekestül felforgatja Anna nyugodt életét. Pedig ekkor még nem is sejti, hogy Richárd súlyos titka az ő múltját, jelenét és jövőjét is alapjaiban írja át. Szenvedélyes kapcsolatuk időzített bomba, amely azonban nem csak egyszer robban…

A Dr. Lengyel-sorozat harmadik kötetét szigorúan 18 év feletti olvasóknak ajánljuk.

Az incidens napja
2015. február 14., szombat

Mindenki meghal, de nem mindenki él

1

Romantikából világéletében bukásra állt. Miki mosolygott ugyan, de legszívesebben pisztolycsőre harapott volna, amikor Zia éppen egy hete lelkesen újságolta: a kedvenc internetes női portáljával kétszemélyes belépőt nyert egy táncszínházi előadás bemutatójára, és azt szeretné, ha vele tartana. A férfi fázott az ötlettől, de sarokba szorult, ugyanis néhány hete bontakozó kapcsolatuk éppen mostanra ért az egyik legtörékenyebb szakaszába. Elég hosszú ideje ismerkednek ahhoz, hogy a viszony igényeket szülhessen, azonban egymás feltétlen elfogadásához még mélyülniük kell az érzéseknek. Zia biztosan kiábrándítónak találná, ha Miki udvarlása kellős közepén arra kérné, helyette valamelyik barátnőjét rángassa magával a Valentin-napi premierre.

Huszonhat évnyi kicsapongás és egy kínkeservesen kikúrált szifilisz után Miki elhatározta, Ziát végre komolyan veszi. Kedves, szerény és nem mellesleg gyönyörű. A férfi nehezen is hitte el, hogy egy ilyen kaliberű nő szóba állt vele, de ha már annyira szerencsés, hogy ocsmány gaztettei ellenére is esélyt kap az élettől a főnyereményre, nem akarja veszni hagyni a sorsjegyét. Igaz, már a falat kaparta, de tőle szokatlan türelemmel kivárta, míg Zia alkoholos befolyásoltság, különösebb győzködés vagy átlátszó hazugságok nélkül hajlik a szexre. Pontosabban még mindig várja. Egyre feszültebben.

Kell neki ez a nő!

Másfél órát fél lábon is kibír az ember, nem igaz?

Az ajánlószöveg alapján A pillangó és a herceg című darab egy beteljesületlen szerelem történetét meséli el, ám Miki nehezen hitte, hogy egy táncszínházi előadás a vergődésen, a görnyedten fel-alá rohangáláson, illetve a szökelléseken kívül bármi másról is szólhat. Ha nem visznek bele egy-két bunyót vagy csatajelenetet, biztosan belefullad a túlcsorduló romantikába. Remélte, hogy Zia tényleg megéri, és az előadás után végre az ágyában díjazza majd az érte hozott áldozatot. Végül is Valentin-nap van, nem?

A következő csapás rögtön a bemutató előtti napon érte Mikit, amikor Zia, csak úgy mellékesen megemlítette, a meghívón szerepel, hogy az eseményen kéretik elegánsan megjelenni. A férfi a fogát szívta, mert az érettségije óta nem kellett kiöltöznie, a már közel tíz évvel ezelőtt is kínosnak számító halszálkás öltöny pedig igencsak idejétmúlt darab. Jobb ötlet híján az egyik, pénzügyi területen dolgozó haverjához fordult, és az ugratásokat elkerülendő azt hazudta neki, hogy egy távoli rokon esküvőjére hivatalos. A srác nála jóval cingárabb ugyan, több, divatosan szabott öltönye akadt, így az egyiket kölcsön tudta adni. Így történhetett, hogy Miki most a legalább egy számmal szűkebb öltönyben feszengve, Ziát rendkívül boldoggá téve ül a pazar Millennium Event Center színháztermének nézőterén, és egy olyan modern táncelőadást néz, amelyből egy kukkot sem ért. De legalább az a nő ül mellette, akinek a közelsége az elmúlt hetekben örömmel töltötte el, és akit ezúttal ő tehet boldoggá. Zia, a férfival ellentétben, csillogó tekintettel nézi, és átszellemült arckifejezéssel tolmácsolja a színpadon történteket.

– Most fognak elszakadni egymástól. Cso-cso-szán az amerikait választja, Yamadori pedig hoppon marad – duruzsolja.

– Te érted, ami odalent folyik? – mormogja a férfi.

– Te is értenéd, ha az előadást néznéd, és nem engem bámulnál – kacsint Zia.

– De honnan tudod a neveket? – kérdezi vigyorogva, az előbbinél kicsit hangosabban, mire a mögötte ülő asszony lepisszegi.

Miki eltűnődik, vajon mit akar hallani a nyanya, hiszen a színpadon nem beszélnek, a túlnyomó részben komolyzenei etűdökből összeállított egyveleg pedig nem szerez túl nagy meglepetéseket. Első reakcióként legszívesebben visszapisszegett volna az öregasszonynak, ám a következő pillanatban még hálát is érez iránta, amiért Zia szorosan hozzásimul, és közvetlenül a fülébe suttogja.

– A színlapról tudom. Ráadásul, ha ismered a történetet, sokkal könnyebben beazonosíthatók a szereplők.

– Te ismered a történetet?

– Miki, ez az előadás a híres opera, a Pillangókisasszony alapján készült – sóhajt úgy, mintha egy komisz kölyköt feddne. – Ezúttal egyedi nézőpontból dolgozták fel a történteket. A história Japánban játszódik, ahol a romantika gyakran egybemosódik a tragédiával, ebben a formában pedig még szívszaggatóbb a darab mondanivalója.

Videojátékok, rockzene, kocsik, testedzés, sport és a dúsabb keblű pornósztárok – Miki ezekben a témákban különösen otthonosan mozog, az opera viszont egyik kategóriával sem összeköthető. Bár a gitárszólók, a feltuningolt verdák és a cickós pornócicák biztosan izgalmasan fuzionálnának az áriákkal.

– Ezek szerint te már az előadás végét is ismered? – kérdezi a férfi, majd amikor a nő mosolyogva bólint, hozzáteszi: – Akkor nem szökhetnénk meg? Van az előadás mondanivalójánál is romantikusabb ötletem.

Amikor Miki meglátta Ziát halványsárga koktélruhában, elakadó lélegzetén felül arra is erősen kellett koncentrálnia, nehogy elcsöppenjen a nyála. A látvány bejutott fantáziájának legsötétebb, legperverzebb zugaiba, folyton azon járt az esze, miként tudna mielőbb Zia intim testrészeihez férkőzni úgy, hogy a ruha is rajta maradjon. Kalandozó, gátlástalan ötletei között megjelent a színházteremnek is helyet adó, óriási rendezvényközpont valamely mellékhelyisége. Elképzelte, ahogy nekidönti a nőt a falnak, és a szoknyarészt felhajtva, hátulról teszi magáévá. Mindeközben persze tudta, az első alkalom nem lesz ennyire vad, azonban a képzelődést semmiféle törvény vagy erkölcsi szabály nem tiltja.

– Szerintem a te ötleted inkább erotikus, semmint romantikus – vigyorog a nő, majd a férfi vállára hajtja a fejét, akinek pusztán a fizikai közelségtől, illetve a párolgó, orgonaillatú parfümtől feszessé válik ágyéktájon az amúgy is szűk kölcsönnadrágja. – Elképesztő, hogy milyen hajlékony ez a lány! Nézd meg, gyakorlatilag beleolvad a partnere karjába.

Igen, Miki ezért sem szívesen követte figyelemmel a színpadon folyó cselekményt. Mivel a történettel képtelen volt lépést tartani, kizárólag a kimonót jelképező, falatnyi ruhácskában tekergőző, lábát emelő, spárgázó és hajladozó nő látványára koncentrálhatott, ami ahelyett, hogy lehűtötte volna forrófejű gondolatait, csak újabbakat gerjesztett benne. Ettől pedig halvány lelkiismeret-furdalása támadt. Annak ellenére, hogy a mellette ülő Ziára vágyik, szemérmetlenül leste, hogy a színpadon nyújtózkodó táncosnő alsóneműje mikor vág a legmélyebbre. Vajon a színházteremben összegyűlt, decens urak tisztességesebbek nála? Bár a többségük talán már potenciaproblémákkal küszködik – vigyorog magában Miki, majd a kérdést hasonlóan tréfásnak gondolva Ziához fordul.

– Felbéreljük, hogy megtanítson neked egy-két mozdulatot? Lehetne ez az én Valentin-napi ajándékom.

– Majd ha annyira izmos leszel, mint a férfi főszereplő – vág vissza egy kacsintás kíséretében a nő.

A mögöttük ülő öregasszony ismét méltatlankodva pisszeg. Miki már fordulna hátra, hogy valamit odamondjon a nyanyának, amikor Zia közvetlenül a füléhez illeszti ajkát, majd forrón belesúgja:

– Szerintem tudok olyat, amitől elfelejted a hajlékonyságot.

Miki megadóan hagyja, hogy Zia, csuklóját megragadva a szoknyája alá vonja, majd a belső combját érintve az ágyékáig vezesse a kezét. Sötét van, pajzánkodásuk senkinek nem szúrhat szemet.

Nincs rajta bugyi!

A férfi képtelen türtőztetni magát, így megmozgatja középső ujját, és élveteg mosollyal hallgatja, ahogy a nő reszketőn sóhajt a fülébe. Ezek szerint Zia nemcsak gyönyörű és eszes, hanem még szexuálisan is nyitott. Tényleg egy főnyeremény!

– Na, tessék, mindjárt elsül – suttogja Zia.

– Nem vagyok már kamasz – húzódik féloldalas mosolyra Miki szája. – Még bírom.

– Nem te! – kuncog Zia, majd fejével a színpad felé bök. – Hanem a fegyver.

Bujálkodásuk közben a darab váratlan és izgalmasnak tűnő fordulatot vett. A jelenetben táncoló duóhoz egy harmadik személy csatlakozott. Az újonnan érkezett férfi a színpad közepén egy helyben áll, remegő kezében szorított fegyverén megcsillan a reflektorfény.

– Ez a tragédia része? – kérdezi Miki, amint a fegyveres a főszereplő nőre céloz.

– Az operában öngyilkosság van – vonja meg a vállát Zia, és ahogy Miki keze kicsúszik a lába közül, megigazgatja a ruhája ráncait. – Ezek szerint alaposan átírták a cselekményt.

Az előadás addig folyamatosan táncoló két főszereplője belefagy a mozdulataiba, külső szemlélőknek úgy tűnhet, mintha a színpadon megállt volna az élet, valójában most a legnagyobb a felfordulás. A hajlékony táncosnő ezúttal széles gesztusokkal, jól artikulálva magyaráz, mivel azonban a zenét senki nem halkítja le, a nézőtéren nem érteni a szavait.

– Nem hallani! – kurjant fel a Miki mögött ülő asszony.

– A hangmérnök is biztosan elbambult a hajlékonyságon – súgja Miki tréfálkozva Ziának, mire a nő megjátszott morcossággal oldalba böki.

A szereplők közül senki nem foglalkozik a zenével. A táncosnő széttárt karral, folyamatosan a férfi főszereplő előtt mozogva magyaráz, mozdulatainak köze sincs ahhoz a gördülékenységhez, amelyet az elmúlt cirka egy órában láthattak tőle a nézők. Miki, mint aki elmerengve konstatálja az eseményeket, arca elé helyezi az imént még Zia lába között matató tenyerét, és beszippantja az ujjaira tapadt illatokat. A mellette ülő idősebb pár eközben azon tanakodik, vajon a mostani közjáték a darab része-e egyáltalán. Rájuk vajon miért nem pisszeg senki?

Ebben a pillanatban eldördül a fegyver.

Az első lövés a levegőbe érkezett. A nézőtéren többen felsikkantanak, Zia még szorosabban bújik Mikihez, aki a fejét ingatja, amiért összerezzent.

– Biztosan patronos pisztoly – suttogja kalapáló szívvel. – Vagy vaktöltény.

A zene, mintha elvágták volna, egyik pillanatról a másikra némul el, így hallhatóvá válik a főszereplő nő könyörgése: – Ne csináld ezt! Az egész egy hatalmas félreértés! Tedd le a fegyvert, és beszéljük meg!

– Ezen nincs mit megbeszélni! – válaszol a fegyveres, majd a levegőbe célozva ismét elsüti a fegyvert.

Az elcsendesült terem akusztikája felerősíti a lövés hangját, a közönség riadalma hatványozódik.

– Valamiért azt érzem, ez az egész nem színjáték – suttogja páni félelemmel a hangjában Zia, és szemével a nézőteret pásztázza. – Ki kellene valahogy jutni.

Egy pillanatra Miki is elbizonytalanodik, ha valóban éles helyzettel állnak szemben, mielőbb el kell hagyniuk a termet. Ám ekkor a fegyveres megszólal:

– Én… Én… Én… Szeretlek téged! Ő pedig megbolondított téged! Ezért meg kell halnia! – A mondat vérfagyasztó ugyan, Miki mégis elmosolyodik a hallatán.

A színlap szerint a darab a beteljesületlen érzelmekről szól, ehhez tökéletesen passzol egy drámába torkolló szerelmi háromszög. Klasszikus feldolgozás ide vagy oda, az alkotók az eredeti történetet szabadon kezelték, és megspékelték egy kis gyilkossággal. Biztosan ezzel a csavarral akarták a hozzá hasonló, a kultúra iránt nem annyira fogékony férfiak számára is elviselhetővé tenni a táncszínházi műfajt – gondolja Miki, majd nyugtató csókot nyom Zia ajkára.

– Nem lesz baj!

A színpadon folytatódik a dráma.

– Anna, állj el előle! – parancsol a táncosnőre a fegyveres.

– Tedd le azt az átkozott fegyvert, mielőtt megsebesítesz valakit, haver! – a férfi főszereplő próbál kilépni partnere mögül, de a nő minduntalan elé áll, hogy a testével védje.

– Ez remek ötlet! – vigyorodik el gúnyosan a fegyveres, és az első sorban ülő egyik nőhöz lép, felrángatja székéről, majd a pisztolycsővel túszának halántékára célozva közli a táncosnővel: – Addig lövöm le sorban az embereket, míg el nem állsz előle.

– Ez már túlzás! – sopánkodik mellkasára tett kézzel a Miki mellett ülő pár hölgy tagja.

– Szerinted ő statiszta? – suttogja Zia.

– Persze – bólint meggyőződéssel Miki, és megszorítja a nő kezét.

A teremben rekedt izgalom egyre fullasztóbb, a nézőközönség lélegzet-visszafojtva figyeli a fejleményeket.

– Fejezd be! – ordít a fegyveresre a férfi táncos, majd partnernőjének címzi: – Nem fog meghátrálni. Állj arrább!

– Nézzenek oda, valamiben egyetértünk! – ironizál a pisztolyos. – Ha annyira odavagy érte, hallgass rá, Anna!

A táncosnő tétovázik, majd elpityeredik.

– Miért csinálod ezt? Ha azt mondod, hogy szeretsz, miért teszed ezt velem?

– Ne sírj! Utálom, ha sírsz! – sziszegi megremegő hanggal a támadó.

Az egyre elképesztőbb fordulatokkal színesített cselekmény ekkor tovább gyűrűzik, és két, fojtott hangon vitatkozó alak – egy nő és egy férfi – érkezik a színházterem oldalsó bejáratán. Úgy tűnik, egyáltalán nem meglepő számukra, ami a színpadon fogadja őket. Miki felhorkan, milyen borzalmasan alakítják a szerepüket.

– Kérem, tegye le a fegyvert! – szólítja meg a pisztolyost az újonnan érkező, bőrkabátot viselő nő.

– Maguk meg kicsodák? – nyüszíti a fegyveres, és úgy tűnik, mintha az idegrendszere az összeomlás előtti utolsókat rúgná.

– A nevem Fényes Laura, nyomozó vagyok – mutatkozik be tagoltan a nő, majd óvatos mozdulattal a mellette álló, sötét hajú, szövetkabátot viselő férfi felé fordul. – A társam dr. Lengyel Dávid. A rendőrség már úton van a színházhoz.

A Miki mellett ülő pár férfi tagja a szövetkabátosban valóban felismerni véli az Európa-szerte foglalkoztatott magyar kriminálpszichológust, akiről nem is olyan régen olvasott egy cikket. Asszonya egyre szaporább levegővétel közepette összegzi, ezek szerint az előttük zajló események valódiak, tényleg egy leszámolás szemtanúi, ráadásul egy ártatlan nőt is túszul ejtettek.

– Bárkinek baja eshet – summázza a nő elvékonyodott hangon.

Basszus!

Ezúttal már Mikire is rászakad az aggodalom.

– Ha nyomozónő, akkor… – dadogja a fegyveres Laurának. – Akkor mutassa a jelvényét!

A nő ahelyett, hogy megmozdulna, meredten bámulva a túszejtőt azt mondja:

– Tudunk mindenről! Nem kell, hogy több embernek bántódása essen.

Miki eközben kiutat keres. A nyomozók felé indulni kockázatos volna, hiszen feltűnnének a fegyveresnek. A másik kijárat felé csaknem az egész széksoron át kellene vergődniük, amivel szintén magukra hívnák a figyelmet. Kelepcébe estek!

– Ha tudnak mindenről, miért hagyták, hogy idáig jussunk? – kérdezi a pisztolyt tartó, majd eszelősen felkacag: – Maguk semmiről sem tudnak! Ez a szemétláda elvette tőlem Annát! Ezért meg kell fizetnie!

A kriminálpszichológusnak titulált szövetkabátos előre lép: – Értse meg, itt a vége! Hamarosan megérkeznek a rendőrök, innen nincs kiút – meggyőzően beszél. – Maga nem rossz ember, csak összecsaptak a feje fölött a hullámok. Túszejtés? Nem magára vall! Igazából embert sem akar ölni, csak elkeseredett. Megértem, hiszen egy nagyon szép hölgybe szeretett bele…

– Maga is meg akarja baszni, mi? – vág közbe a fegyveres, ellöki magától a túszát, majd a kriminálpszichológusra szegezi a fegyvert. – Vagy már meg is tette?

A szakember láthatóan nem ilyesfajta reakcióra számított, megtorpan és mindkét kezét megadóan a magasba emeli.

– Nem is ismerjük egymást – zokog a táncosnő. – Mondd meg, mivel érhetném el, hogy ezt abbahagyd!

A pisztolyos a táncosnőhöz lép.

– Ez már visszafordíthatatlan – ingatja a fejét kiábrándult motyogással.

– Nem az! – kiáltja a táncosnő, és váratlanul megkísérli kiütni a férfi kezéből a pisztolyt. Sikertelenül.

A férfi csuklója a közönség felé bicsaklik.

A pisztoly a nézőközönségbe lő.

Ez volt a harmadik lövés.

A közönség egy része megpróbált a széke mögé lebukva fedezékbe vonulni, de természetesen senkinek nem sikerült idejében reagálnia, bárkit eltalálhatott volna a golyó. Mikiről egyik pillanatról a másikra kezd ömleni a veríték, esküdni merne, hogy a fegyver a lövés idejében éppen rászegeződött, de olyan ez, mint a célfotó: sorsok függenek apró mozdulatokon és ezredmásodperceken.

– Most azért beszartam – fújja ki a benntartott levegőt Miki, majd zavartan vigyorogva Zia felé fordul, aki a lövéstől rémülve úgy megszorította a kezét, hogy csaknem csontját törte.

Nem!

Zia elkerekedett szemmel, hangtalanul remegő ajakkal és reszkető, verejtéktől nyirkos testtel bámul Mikire, aki a döbbenettől bénultan figyeli a nő mellkasán egyre terebélyesedő, sötét foltot.

Ez nem lehet!

Első épkézláb reakciójaként aztán lerángatja magáról a haverjától kölcsönkapott zakóját, Ziát a széknek dönti, és erősen a lőtt sebre szorítja az anyagot. Nyomással lassíthatja a vérzést.

Nem! Nem! Nem!

A színházteremben eközben elszabadult a pokol, Miki csak a negyedik lövés hangjára ocsúdik, fogalma sincs, mi történt az elmúlt másodpercekben.

– Dávid! – kiáltja a nyomozónő, amikor a szövetkabátos férfi összerogyik. – Lelőtték! Hívjanak mentőt! Valaki hívjon már mentőt!

– Ide is! Ide is! – ordítaná Miki, de mindössze erőtlen suttogásra futja.

Zia szája szélébe halovány mosoly kúszik, aztán le is olvad. Miki szeretné azt hinni, hogy egy grandiózus átverés áldozata lett, amelybe a barátnőjét is beavatták, és az egész közjáték az ő megtréfálására futott ki. Hogy a vér valójában paradicsomszósz, és a sápadtságot sminkkel érték el, míg Miki nem figyelt. Rendben, de akkor legyen vége!

Újabb lövés. Az ötödik.

Jajveszékeléstől zsong az egész színházterem.

– Anton, ne! – tör át a masszává dagadó hangzavaron az eszelős sikoly, de hogy kinek szól, arról Mikinek fogalma sincs.

Ne!

– Kérlek, ne menj el! – csóválja fejét könnyeivel küszködve, Zia egyre fakuló tekintetének könyörögve Miki.

Hatodik lövés.

Zia utolsó erejével megérinti a férfi arcát, ajkát szóra nyitja, azonban hang helyett vér bugyog fel a torkából.

Miki világéletében bukásra állt romantikából, most mégis mindennél jobban szerette volna, ha őt is eltalálja egy eltévedt golyó.

Pont a szíve közepén.

Hét nappal az incidens előtt
2015. február 7., szombat

Az élet a komforton túl kezdődik

2
Laura

– Pompás! Maradt még negyedóránk a vacsora tálalásáig. Letudhatjuk a kötelező tiszteletköröket! – lelkendezik lányának Mariann, miután a sort kiállva sikerült beadniuk kabátjukat a Millennium Event Center ruhatárába, majd az emeleti bálterem felé vették az irányt. – Örülök, hogy végre rászántad magad, és elkísértél. Legalább húsz éve várok erre a pillanatra. Ezek szerint arra is van esély, hogy…

– Anya, kérlek, bele se kezdj! – nyögi Laura, esetlenül rángatva a derekán megtekeredett koktélruháját.

A nyomozó – egykor ügyvédként praktizáló – édesanyja hosszú évek óta noszogatta lányát, járjon vele társasági eseményekre, hátha valamelyik fogadáson megismerkedik egy szimpatikus, érett, ámde független férfival. Lehetőleg olyannal, aki valamely tudományág elismert vagy legalább feltörekvő doktora, és – miután degeszre kereste magát mások nyomorán – hajlandó feleségül venni. Laura természetesen rendre kifogásokba menekült, inkább túlórát vállalt, mint hogy anyja akaratossága alatt megtörve egy giccses puccparádén szépelegjen. A kötelező illemtől émelyeg a gyomra, és – amint azt a példa is mutatja – bármennyire igyekszik, a kényes anyagból készült ruhákat sem tudja megfelelő kellemmel viselni. Arról már nem is beszélve, hogy a gyerekkora óta halmozódó tapasztalatai alapján vallja: a férfitársadalom tagjai közül a fölényeskedő nyomozóknál csak az önhitt orvosok és a kekeckedő ügyvédek jellemtelenebbek. Természetesen egyetlen kivételnek jár tisztelet: dr. Fényes Nándornak. Laura édesapjának.

Előítéletes volna?

Lehet, de egy szarházi nyomozóval már megégette magát, több arrogáns pöcsfejjel pedig inkább nem próbálkozna.

– Örülnék, ha végre rendeződne… – szavait ízlelve Mariann levegővételnyi szünetet tart, majd miután segít lányának elsimítani a ruhája gyűrődéseit, a következőképpen fejezi be a gondolatot: – A kócos életed.

Mély sóhajában Laura goromba választ fogalmaz, ám jobb belátásra térve inkább kifújja a levegőt. Az elmúlt hónapok fényében tudja, édesanyja nem rosszindulattól hajtva tett epés megjegyzést, így igazságtalan, sőt egyenesen aljasság volna részéről, ha ráripakodna.

Veszekedéssel sót szórna a nyílt sebre.

Amióta Nándor közel egy éve tragikus hirtelenséggel elhunyt, a fekete kosztümöt viselő asszony ugyan igyekezett tartani a látszatot, de a magány egyre jelentősebb és napról napra mélyülő ráncokat vájt az arcára. Egy harmincöt évig közösen épített életben tökéletesen egyedül maradni, és ötvenhat esztendősen új jövőképet alkotni több mint kétségbeejtő. A törődés női lelket gyógyító orvosság, ám ahelyett, hogy Mariann például vásárolt volna magának egy dögönyözhető ölebet, cirka húszesztendőnyi kihagyás után újra anyáskodni kezdett egyetlen gyermeke fölött.

– Olyan gyönyörű vagy! Apád büszke volna, ha látna ebben a meseszép ruhában – mosolyog elmerengő, párás tekintettel Mariann, majd lényegesen fesztelenebb hangulatban hadarja: – És ő is azt mondaná, itt az idő, hogy végre megállapodj! Egy erős és határozott férfira van szükséged, olyanra, aki körülrajong. Jártam tegnap Rubinnál. Tudod, ő a jósnőm, vetett rád is kártyát. Azt mondta, rövidesen végre rád talál életed nagy szerelme. Talán éppen itt, ezen a fogadáson!

Laura a feltűnési viszketegségben szenvedő vendégeket figyelve igyekezett kizárni anyja érdektelenségig szajkózott szavait. Megakadt a szeme az egyik budapesti polgármester kapafogú, minden lében kanál feleségén. Az asszony gyakran válik közröhej tárgyává, amiért olyan szituációkban is a férje mögött tündököl, amelyekben jó politikusfeleségként a háttérben illene meghúzódni. Vajon tényleg elhiszi magáról, hogy különleges, csak mert az ura révén, a polgárok verítékkel kifizetett adójából vásárolja magának csicsás ruháit? Laura soha nem választana hasonló sorsot magának, inkább…

– Alig várom, hogy unokám szülessen – jelenti ki Mariann, majd kacarászva hozzáteszi: – Tudom, hogy fontos a karriered, én majd foglalkozom a gyerekkel. Felnevelem neked.

Még csak az kellene! – feleli gondolatban a nyomozónő, majd felteszi magának a kérdést: Hol csesztem el? Butaság volt alapvető szkepticizmusában meginogva elhinnie, hogy amit addig véletlennek vélt, valójában sorsszerűség. Például, hogy nem véletlenül kényszerült édesanyjával azonos időben változtatni az életén, ami cirka másfél esztendeje, amolyan „összehordta a szél” módon, valóban összekócolódott.

Magánéletét felemésztette a munkája, a karrierje pedig a magánélete martalékává lett. Mattot kapott az élettől, majd két út közül választhatott: beletörődik, hogy vesztett, vagy visszavágót követel. A kitartásáról híres Fényes Laura az utóbbi mellett döntött. Miközben a kibogozhatatlanul kócos tincseket nyesegetve lezárni próbálta magánélete eddigi legsiralmasabb korszakát, kilépett a rendőrség fullasztó követelményrendszeréből, és függetlenségre törekedve, a felvetődő akadályoktól sem megrettenve, saját vállalkozásba fogott: megalapította a Fényes Magánnyomozó Irodát.

Egy éve új életet kezdett.

Tettvágya az édesanyjára is átragadt, aki felajánlotta, a legfelsőbb körökig ágazó kapcsolatrendszerén keresztül megbízásokat szállít lányának, ennek fejében, jutalék helyett közösen eltöltött órákat kér. Mariann tagadhatatlanul rettegi a magányt, lánya elhivatottságát ismerve pedig tudta: amint beindul a szekér, jó, ha havonta egyszer találkozhatnak. A nyomozónőt csábította az ajánlat, hiszen az induló vállalkozása a gazdasági válság kellős közepén nehezen juthatott volna ügyfelekhez.

Itt csesztem el! – ismeri be magának. Eladta áhított függetlenségét.

Ahogy Mariann távolodott a gyász epicentrumától – nyilván csupa gondoskodó jóindulatból –, egyre több kérdésben kezdett döntéshozói szerepkörben tetszelegni. Míg csak apró-cseprő ügyeket igyekezett kézben tartani, Laurának hasznára is vált a segítség, hiszen a magánzói lét addig ismeretlen nehézségei felőrölték a figyelmét. Amikor azonban az anyja önkényesen megbízásokat kezdett vállalni a nevében, és az irodáját is átalakíttatta, a nyomozónőben megkondult a vészharang: minden egyes Mariann-nal töltött perccel az áhított önállóságát kockáztatja. A helyzet túlságosan kényessé, ő pedig egyelőre tehetetlenné vált. Ha jelzi ezt, Mariann minden bizonnyal megsértődik, és a habitusát ismerve, a sátorfáját szedve a megbízókat is magával viszi. Ám ha nem áll a sarkára, Laura előbb vagy utóbb robbanni fog, mint rémálmaiban visszaköszönő kamaszkorában. Mindkét megoldás balhét sejtetett, egyelőre tehát magát takaréklángon tartva megpróbálja kibővíteni a saját, külön bejáratú ügyféllistáját. Ezért adta be a derekát, és parádézik ma este az anyja elit ismerősének privát fogadásán egy kényelmetlenül mélyen dekoltált ruhában.

A nemrégiben átadott Millennium Event Center téglalap alakú, minden tekintetben grandiózus bálterme letűnt korok kastélyhangulatát idézi. Lenyűgöző. A plafonról hatalmas kristálycsillár lóg, a falakat karamellszínű szövettapéta fedi, és minden lehetséges felületet aranyfuttatással vagy faberakással díszítettek. A mélabús sárga fényben úszó terem egyik végében színpad áll, azon kamarazenekar játszik. A klasszikus zene zajos csatát vív a közel kétszáz fős tömeg okozta pohárkoccantós zsivajjal. Elszórtan hófehér terítővel takart, tízfős kerek asztalok várják, hogy a hőtartó tálalóedényekben szervírozott fogásokat elköltsék rajtuk. Laurának nyugtalanító érzései támadnak, közelebb áll az ízléséhez az irodája szomszédságában működő hamburgerező olajban tocsogó hasábburgonyája, mint az eltartott kisujjal majszolandó kaviár. De ha le szeretné nyűgözni a fogadáson összegyűlteket, muszáj vegyülnie.

Lazíts!

– Kinek a fogadásán vagyunk pontosan? – kérdezi az anyjától, közben hálás mosollyal leemel egy pohár pezsgőt a mellé lépő, langaléta felszolgáló tálcájáról. Általában távol tartja magát az alkoholtól, ezért reméli, néhány kortytól már feloldódhat.

– Apád régi évfolyamtársa ünnepli a fia harmincötödik születésnapját – válaszolja Mariann, majd tökéletes műmosolyával fordul is az első szembejövő ismerőshöz.

Rendre olyan, anyja korabeli emberekkel keverednek felületes bájcsevejekbe, akiket Laura – noha gyerekkorában számos alkalommal találkozott velük, talán még a nevüket is fel tudná idézni – valójában nem is ismer. Ellenben ők régi ismerősként köszöntik, ehhez nyilván annak van köze, hogy a gyilkosságiak vezetőjeként hetente legalább egyszer feltűnt valamelyik országos napilapban vagy televíziós hírműsorban.

Megdöbbentő, mennyire elfuserált az emberek értékrendje: sokuk számára a médiaszereplésekkel válik kézzelfoghatóvá a siker. Ezért is kételkednek, amikor Laura azt mondja, önszántából távozott a rendőrségtől. Hiszen ki az az eszement, aki a pályája csúcsán felmond, hogy a bizonytalant választva piti magánnyomozónak álljon? Legtöbben simlisséget sejtenek Laura szavai mögött, és arra gyanakszanak, valamit nagyon elkúrhatott. Vagy sokkal inkább: valamelyik befolyásos pasas már nem kúrja. Egyik ötvenes beszélgetőpartnere például fájdalmasan szomorú arccal közli:

– Sajnálom, hogy így alakul. Sok sikert az újrakezdéshez – majd Laura vállát biztatóan megmarkolva továbbáll.

És nem ő volt az egyetlen, aki hasonlóképpen búcsúzott, így nem csoda, hogy Laurának az érkezés után mindössze fél órával – és három pohár pezsgővel – később már rohadtul elege lett a fogadásból.

Élete egyik legnagyobb tévedése volt, hogy szót érthet a rongyrázó népséggel. Főképp ekkora dózisban mérve. Öntörvényűbb ő annál, minthogy a hamisságukat magáévá téve, könnyedén elvegyüljön közöttük. Ahhoz sokkal erősebb gyomor kellene, mint a legbrutálisabb módon meggyilkolt áldozatok látványához.

A hangoktól és illatoktól megcsömörlötten éppen levegőzni indul, amikor egy hatvan körüli, aszalódott, kopasz úr a tőle karnyújtásnyira álló feleségével mit sem törődve, a következő bókkal illeti a nyomozónőt – pontosabban a mellét.

– Nézzenek oda, hogy rohan az idő! Laurácska megnőtt, és milyen gyönyörűséges lett! – majd vérbeli kéjencként megnyalja a szája szélét. – Emlékszem, amikor még a popsikájával a térdemen lovagolva viháncolt.

Laura nehezen találja el a gúnyos vigyor és a lesajnáló mosoly közti átmenetet. Megfordul a fejében, hogy az ízléstelen megjegyzésen felülemelkedve, szemét forgatva továbblép, aztán meggondolja magát. Egy kis szórakozás neki is jár.

– De édes! – gügyögi, és mintha csak egy felnőttesen viselkedő kölyökkel tenné, megsimogatja a nála legalább másfél fejjel alacsonyabb férfi májfoltos fejét: – De azt ajánlom, foglalkozzon a felesége lovagoltatásával. Vagy már a térde sem elég kemény hozzá?

A kopasz úr hangtalanul tátog, teltkarcsú neje pedig vörös arca elé kapja a kezét.

Ha valamit, hát az idióták szarvát letörő riposztolást alaposan kitanulta a rendőrségnél töltött évei alatt. Munkalehetőségek ide, jó hírnév oda, egyetlen megalázó, szexista megjegyzést sem visel el csak azért, mert a nőkre vonatkozó illemszabályok visszafogottságot diktálnak. Elmúltak azok az idők, amikor hagyta, hogy lealacsonyítóan beszéljenek vele. Ő nem csak egy szembetűnő dekoltázsú nőcske! Persze mindezt megelőzhette volna, ha a férjfogást szorgalmazó anyja nyomása ellenére sem húzza magára a kihívó hacukát, amellyel együtt a mély kivágás következményeit is viselnie kell. De miért mindig ő legyen az okosabb?

– Ma… ma… – a férfi nehezen jut szóhoz, de emelt hangú dadogására a néhány méterrel arrább társalgó Mariann is felfigyel, majd felmérvén a helyzetet, elszakad társaságától, és Lauráék felé indul.

Már csak ez hiányzott.

– Mi történt? – kérdezi gondterhelt tekintettel az anyja.

– Az úr éppen arról áradozott, milyen kellemes volt, amikor kislány koromban az ágyékát… – undorral folytatta – a popsikámhoz dörgölhette.

A mondat második felét lényegesen többen hallják, mint ahány embernek köze volna hozzá. A döbbent csend minden ragálynál gyorsabban terjed. A legtöbben elcsitulva fülelnek, azonban akadnak, akik leplezetlen megdöbbenéssel figyelik az eseményeket.

– Te… kis…! – sziszegi az öreg.

Laura fejét csóválva felkacag.

– Mielőtt befejezné a mondatot, gondolja át újra, és inkább kérjen bocsánatot!

– Laura, elég lesz! – ragadja karon az anyja, hogy arrább vonja.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit csináljak! – felesel a nyomozónő, majd a szorításból kiszakadva folytatja: – Inkább azt magyarázd meg, miért hagytad, hogy ez a szatír kislányként taperoljon!

Néhányan méltatlankodva felhördülnek körülöttük – eldönthetetlen, hogy a szatír szó hallatán vagy Laura hőbörgésére reagálva.

– Csillapodj le, szívem! Szerintem félreértettél valamit. Túlreagálod a helyzetet.

Mialatt Laura igyekszik elcsípni anyja hallgatóságra sandító, szégyenkező tekintetét, azon tűnődik, Mariann komolyan gondolja-e, hogy túlreagálja a helyzetet.

Apa kiállna mellettem.

Laura megcsóválja a fejét, és mielőtt mindenki szeme láttára elbőgné magát, a bálterem kijárata felé indul. Az embertömeg szétnyílik előtte, ő pedig az elfogyasztott pezsgőmennyiség ellenére, meglepően egyenes léptekkel hagyja maga mögött a fogadást. Boríték méretű retiküljéből előkotorja a mobiltelefonját, majd pötyögni kezdi a taxitársaság számát, ám a hosszú lépcsőn lefelé baktatva, idegességében elejti a készüléket. A fokról fokra pattogó mobilt egy felfelé tartó férfi fényes bőrcipője állítja meg.

– Az öné? – kérdezi az illető, és mivel Laurának elcsuklana a hangja, szavakat spórolva, mindössze helyeslőn bólint. – Rosszul érzi magát, hölgyem?

Nem akar ránézni. Nem akarja, hogy bárki meglássa könnyektől vöröslő szemét. Lehajtott fejjel bólogat, reméli, hogy a férfi beéri ennyivel, és átadja a telefont, aztán beleolvad a pojácák sűrűjébe. Ehelyett azonban váratlan fordulat történik.

– Na, jó, jöjjön velem! – karol az idegen a nyomozónőbe, hogy levezesse a hátralévő lépcsőkön.

Ki az ördög ez, és miért nem kopik le rólam?

Laura megrökönyödve felpillant.

3
Anna

– Csak azt ne mondd, hogy csokoládét majszolsz, mert menten megáll a szívem! – sopánkodik a telefonvonal túlsó végén Lulu. – Mindössze egy hetünk van az előadásig. Mi lesz az alakoddal, kicsikém?

Vállamon nehéz sporttáskámmal kifordulok az öltözőből, majd embereset harapok a kezemben lévő Snickersből.

– Nem tudom, miről beszélsz. Miből gondolod, hogy… – lenyelem a falatot, majd cukkolva folytatom – bármit is eszem?

Hangom visszhangzik a recepcióhoz vezető, szűk folyosón, amely napközben forgalmas ugyan, de most, jócskán záróra után kifejezetten kísértetiesen fest. A gipszkarton álmennyezetbe süllyesztett spotlámpák erőtlen fénye képtelen kiszorítani az árnyakat. A derengő félhomálytól annak ellenére a frász kerülget, hogy tudom, rajtam kívül már senki nem tartózkodhat az edzőterem területén. Október közepe óta nagyjából minden áldott este én távozom utoljára a belváros szívében álló bérház első két emeletén kialakított FlatFitnessből. A nyolcig tartó aerobikórák után kezdődik ugyanis a Lélektánc névre keresztelt kurzusom, amely az utóbbi hónapokban – nem túlzok – máris az életem egyik alappillérévé vált. Kitaszított, veszteséget szenvedett, illetve önbizalomhiányos embereknek segítek a mozgás eszközeivel előbújni a személyes tragédiáik árnyékából. A számomra is lélekemelő másfél órás foglalkozás után pedig – élve a lehetőséggel, hogy nagy magányomban senki nem zavarhat – kisajátítom a termet, és táncolok. Általában a saját örömömre, néha pedig édes kötelességből. Szóval a Lulu által emlegetett előadás napközben tartott próbái, valamint a legalább háromórányi esti mozgás mellett a nagy fenét fogok koplalni! És ha elárulnám Lulunak, hogy hétfő óta minden áldott este az általa megálmodott koreográfiát önszorgalomból gyakorolom, szerintem belátná, hogy igazán kiérdemeltem ezt a kis nyalánkságot.

De a fenébe is, imádom heccelni!

– Kincsecském, tudom, hogy profi vagy, de kérlek, vedd komolyan ezt a munkát. Tudod, hogy a társulat jövője múlik rajta. Rengeteg segget nyaltam fényesre azért, hogy megcsípjük ezt a lehetőséget – nyögi úgy, mintha a világ összes terhét cipelné a vállán.

Nem sikerül elhessegetnem a fülembe duruzsoló kisördögöt.

– Legalább szép kerek seggek voltak?

A kijárat felé félúton megállok a tükörfalú, parkettázott aerobikterem bejáratánál, és mielőtt lekapcsolnám a világítást, mosolyogva körbenézek az én kis szentélyemben. Irgalmatlanul szerencsés vagyok, amiért a nyugalom a legfőbb munkaeszközöm, és ezáltal azon kevesek közé tartozhatom, akik az idejük számottevő részében lényegi értékekkel foglalkozva, a külvilág problémáit kizárva tölthetik a mindennapjaikat.

Természetesen nem voltam mindig ennyire szentimentális.

Előző és egyben első munkámként például közel két éven keresztül ráztam a seggem az Ördögnek. Azaz falatnyi, flitteres bikiniben, erotikus csípőtekergetéssel bájoltam a budapesti Ördög bár cigarettafüstbe burkolózó férfi vendégeit. Hogy kurva voltam-e? Mindenféle hamisság nélkül állíthatom, hogy nem! Természetesen fizettek a táncért, elfogadtam a bugyipénzt, és lázadó korszakomban kedvemet is leltem abban, hogy kiéhezett férfiak ettek a tenyeremből. De már a kezdet kezdetén felállítottam néhány erkölcsi korlátot, amelyekhez aztán szigorúan tartottam magam: soha nem vetkőztem pucérra, nem vállaltam öltáncot, és az összes, a kettyintésre vágyó pénzes vadbarmot élből elutasítottam. Sok lánnyal ellentétben sikerült a szó összes értelmében tisztán átvészelnem a fertőben tocsogó hónapokat – szűzként kezdtem bele, és ártatlanul hagytam fel az éjszakázással. Nincs fércelésre váró szégyenfoltom.

– Látod, nem veszel komolyan! Soha nem veszel komolyan! – háborgásával Lulu visszarántja nosztalgiázó gondolataimat a jelenbe. – Pedig az első előadáson annyi jóképű és fiatal bróker lesz a nézőközönség soraiban, hogy ha becsukott szemmel böknél valamelyikre, akkor sem választanál rosszul.

– A tőzsdére azért nem vezetsz be, ugye? – szúrok oda, miközben a bőrdzsekimbe bújok.

– Egy igazi befektetőre volna szükséged. És most a fektetésen van a hangsúly – vág vissza játékosan Lulu.

Megtévesztő beceneve ellenére Lulu férfi, ráadásul az apám. Egészen pontosabban az egyik apám. Naiv kislányként persze még elhittem, hogy a sminkmester, Pedro mindössze Lulu jó barátja, és azért alszanak közös hálószobában, mert a fennmaradó egyetlen szabad helyiségre nekem volt szükségem. Aztán, ahogy teltek az évek, és az osztálytársaim a szüleiktől kifülelt pletykákon felbátorodva, a buzi lányának csúfolva kiközösítettek, elkerülhetetlenül szembesültem a valósággal, miszerint apám nem csak komaságból és alvási céllal osztja meg a franciaágyát egy másik férfival.

Kis világom, mint amikor viharban kimarad az áram, egy csapásra sötétbe burkolózott, én azonban a felvillanó villámok fényében választ találtam életem legnagyobb talányára: miért hagyott el születésem után alig egy évvel az édesanyám? Lulu elferdülésének tudatában és az emberek szánakozó pillantásainak eltűrése helyett inkább új életet kezdhetett. Apám semmiféle elfogadható magyarázattal nem szolgált arra vonatkozóan, hogy anyám engem miért nem vitt magával. Gyerekes dühömben és faramuci helyzetemben azzal a teljességgel képtelen önámítással tartottam magam minél távolabb a meghibbanástól, hogy a mindössze fotókról és videofelvételekről ismert édesanyám valamelyik születésnapomon visszatér, és kiment abból a nyomorúságból, amelyre egyáltalán nem akartam az életemként gondolni. Egészen tinédzserkoromig csimpaszkodtam ebbe a teóriámba, de úgy tizennégy évesen beleuntam a várakozásba, és elvadult viselkedéssel, mintha a múlt is megváltoztatható lenne, háborút indítottam a sorsom ellen. Gyűlöltem Pedrót, a mostohámat, amiért minden bizonnyal elcsábította, illetve megrontotta az apámat, eközben követeltem Lulutól, hogy változzon vissza, és legyen újra normális. Istent pedig imának álcázva utasítottam arra: ha az anyám önszántából nem gondol rám, ő kötelezze hazatérésre. Azt leszámítva, hogy gyámoltalanságomban telesírtam a párnámat éjszakánként, semmit nem értem el.

Az idő múlásával a remény egyre csak kopott, a magánnyal egyesülő tehetetlenség pedig a nyakam köré kulcsolta jeges ujjait. Pánikba estem, és mint egy sarokba szorított kutya, a felém közelítőkbe martam. Kamaszéveimre bezárkóztam, kizárólag fekete ruhákat hordtam, hajamat pedig arcomba lógattam, hogy elrejtsen a világ elől. Hálás vagyok Luluéknak, hogy a csípéseimet, szúrásaimat és harapásaimat tűrve nem löktek javítóintézetbe a többi problémás gyerek közé. Könnyebbé vált volna nélkülem az életük, ők azonban kivárták, hogy lüktető őrületem csillapodjék, és beismerjem: súlytalan harcaimmal csak a saját helyzetemet nehezítem. Bármennyire dühös voltam a világra, nyitnom kellett, ha nem akartam a szobámba zárkózva, a Paramore lemezeit bömböltetve megöregedni. Ekkor kezdtem el táncolni, és bár Lulu is mozgásművészettel foglalkozik, szándékosan tőle független kurzusra jelentkeztem, ahol hamarosan összebarátkoztam a nálam tíz évvel idősebb oktatómmal.

A vakmerő és mohó Maja huszonnyolc esztendős korára ahelyett, hogy kortársaihoz hasonlóan komolykodóra vette volna a figurát, csak a pillanatnak élt. Másodállásban több lebuj – köztük az Ördög – számára táncos-, illetve az erősebb gyomrúak esetében hancúrlányokat szervezett. Annak ellenére, hogy a habitusunk különbözött, felfogásunkban kifejezetten hasonlítottunk Majával, ezáltal olyannyira összenőttünk, hogy amikor az addigi lakótársa elhordta a sátorfáját, gondolkodás nélkül hozzáköltöztem. És ezzel elindultam a züllés útján – gondolhatják sokan, sőt pálcát is törhetnek Maja feje felett, amiért alig a nagykorúság határán beszervezett az Ördögbe. Az igazság azonban az, hogy én könyörögtem nála munkáért, mert szerettem volna pénzügyileg mielőbb függetlenné válni Luluéktól. Maja rémtörténetekkel próbálkozott eltántorítani az éjszakázástól, majd amikor rájött, hogy törekvése hiábavaló, elkezdte rágni a fülemet: a megkeresett pénzemből tanuljak, és szerezzek diplomát táncművészetből. Akaratosságával sínre tette a jövőmet. Ráadásként általa ismertem meg életem első – és hiszem, hogy egyetlen – szerelmét.

– A helyes brókerek befektetéséhez nyilván Antonnak is volna egy-két szava. Emlékeztetlek, hogy engem már a szerelem lángja emészt. Néha kénköves ugyan, de kétségtelenül lobogó láng – hangsúlyozom a mondatot, mintha verset szavalnék.

Öt esztendeje már, hogy rögtön az első munkaestémen megismerkedtem Antonnal. Az ártatlan arcú, ellenben szégyentelen tekintetű, festői ambíciókat dédelgető fiú, a legrosszabbak közül valóként bátyjával, Leonnal drogdílerként kereste a luxuséletre valót. Maja, valamint „lányai” számára is az Erős fivérek rendszerén keresztül érkezett a kábszer, sőt barátnőm évek óta „se vele, se nélküle” viszonyt folytatott Leonnal. Kísértetiesen hasonló viszonyt, mint amilyen néhány találkozó után köztünk is kialakult Antonnal – csak velünk ellentétben Majáék a szexet nem spórolták ki a kapcsolatukból. Bár hiába habarodtam bele első látásra Antonba, kitartóan kapaszkodtam a vágy peremébe, ellenálltam, nehogy a romlott fiú tejesen elvegye az eszem, és mélyebbre rántson. Pedig semmit sem kívántam jobban, mint a rendelkezésére bocsátani testemet és lelkemet egyaránt, hogy szeressen, kényeztessen és vigyázzon rám. Utóbbiról azonban tudtam: hiába ígéri, képtelen volna rá, ezért – gyakran kínkeservek árán – regulában tartottam a szenvedélyt, hiszen nem egy folyton drogmámorban úszó, megbízhatatlan srácnak terveztem odaadni a szüzességemet. Még akkor sem, ha minden porcikámmal kívántam őt. Biztos vagyok benne, hogy nekem nehezebb volt nemet mondanom, mint neki teátrális kitörésekben azt hallani: mégis ő a listavezető.

Aztán bekövetkezett az a szörnyűség, amely mindkettőnk életét a feje tetejére állította: Maja és Leon szerelme végzetes kimenettel zárult. A tragédia hatására Anton a poklok poklát megjárva bebizonyította, hogy élni akar, ezért minden tekintetben búcsút intett a szernek. Akaratereje számomra is elég bizonyíték volt ahhoz, hogy elhiggyem: velem akar élni.

Szenvedését látva, sőt közben a kezét szorítva, én is megtanultam, mit jelent a feltétlen szeretet. Életemet átértékelve otthagytam az Ördögöt, és immáron Anton mellett, egymást támogatva, álomtégláinkból kezdtünk közös jövőt építeni.

Mentális érettségem egyik első lépéseként megbékéltem Lulu és Pedro szerelmével. Beláttam, párosuk egyetlen zavarba ejtő tulajdonsága, hogy olyan őszinte hűséggel szeretik egymást, amiről sok heteroszexuális pár csak ábrándozik. Igaz, kapcsolatunk Luluval nem alakulhatott tipikus apa-lánya kötődéssé, inkább amolyan baráti lett, aminek egyik jele, hogy a becenevén szólítom, ám mindez mit sem változtat a tényen: Pedróval mindketten a szüleim. Ők neveltek fel engem, és adtak nekem egy olyan erős erkölcsi alapot, amelynek köszönhetően nem kallódtam el, pedig én mindent megtettem ennek érdekében.

– Jaj, mindig megfeledkezem erről az Anton fiúról…! – mímel szórakozottságot Lulu. – Talán azért, mert a szerelmednek sokkal nagyobb a füstje, mint a lángja. Pont, mint egy középiskolás kapcsolatban. De hát végtére is nem egy férfival élsz együtt, hanem egy gyereket nevelsz.

– Most, hogy mondod… Lehet, hogy ezért olyan virgonc az ágyban, mert még lelkes fiúcska? – vigyorgok kacéran a FlatFitness bejáratához érve.

Lulu zsigeri ellenszenvet táplál Anton iránt. Félt tőle, amiért – szerinte – nincs rendes munkája, és mert mégiscsak bűnözővér csörgedezik az ereiben. Persze felhánytorgathatnám apámnak az összes, gyerekkoromban a toleranciáról végighallgatott okítását, de nem teszem, hiszen szerencsére a véleményformáláson kívül nem próbál beleavatkozni az életembe. A civakodás helyett pedig van egy sokkal hatékonyabb módszerem arra, hogy lepöccintsem a témáról. Tapasztalataim alapján a melegek többsége szereti ugyan kipletykálni a pasikat, Lulu mégiscsak az apám, és melyik apa hallgatná szívesen a lánya intim viszonyairól szóló beszámolókat? Persze nyilván találni hasonlóan aberrált fazonokat, de Lulu elméje egészséges: amint szóba hozom a szexuális életemet, gyorsan témát vált. Ahogy most is.

– Térjünk vissza inkább a csokoládéhoz… – köszörüli meg a torkát, én pedig elégedetten vigyorgok, amiért sikerült elriasztanom. Ez a módszer a házassági meghívómig biztosan kitart. – Szeretném, ha megmutatnád, te képes vagy megvalósítani mindazt, amit neki nem sikerült.

Lulu nagyon ritkán emlegeti keresztnevén az édesanyámat. Mintha a Rózsa név az élete legérzékenyebb korszakát rejtő doboz fedele volna, amelyet ha felnyitna, kipattanó bohócként szemberöhögné a múltja.

Szüleim együtt kezdtek táncolni, majd a vasfüggöny lehullása után közös, világjáró társulat alapításán fáradoztak, ezáltal a magánéletükben és a munkájukban egyaránt elválaszthatatlanokká váltak. Közös cél, közös életszemlélet, közös jövő – veszettül romantikus. Lulu a társulat vezetőjeként hosszú távon saját színházról álmodozott, amelyet a szakmai körökben egyre elismertebb édesanyám tehetségére alapozott volna. Anyunak világszínpadokat jósoltak, és azt mondták róla, hogy Isadora Duncan típusú magasságokig szárnyaló tehetség lakozik benne. Aztán, ahogy egyik napról a másikra a családja életéből, úgy a táncos körökből is szó nélkül kilépett, és ezzel az összes, hozzá köthető álmot ripityára törte. Mindezek ellenére Lulunak soha egy rossz szava nem volt az édesanyámra, meg sem kísérelte ráirányítani gyerekkori gyűlölködésem célkeresztjét. Mi több, mindig a lehető legnagyobb tisztelettel beszélt róla, valószínűleg ennek köszönhettem, hogy bár elhagyott, és még ünnepnapokon sem nézett felém, csodáltam őt. Rajongtam a sugárzó, mégis fájdalmas tekintetű, törékeny táncosnőért, akivel külső vonásainkban kísértetiesen hasonlítunk egymásra. Mindössze az általam kincsként őrzött videofelvételek, fotók és hátrahagyott ruhái maradtak nekem belőle. Egy vörös selyemsál még most, huszonkét év távlatában is sejteti jellegzetes parfümje illatát.

A személyes tárgyain felül a táncszeretet jelenti az egyetlen biztos, édesanyámhoz fűző köteléket. Kötődés – furcsa, befolyásolhatatlan és gyakran viszonzatlan érzés. Hogyan kötődhetek valakihez, akit nem is ismerek? Aki olyannyira nem kötődik hozzám, hogy egy gyűrött képeslap nem sok, annyit sem küld nekem… Ahogy teltek az évek, egyre többször merült fel bennem a kérdés, hogy örömmel fogadnám-e, ha gyerekkori fantáziálásomat valóra váltva, egy nap anyu bekopogtatna hozzám. Vagy haragudnék rá? Megérthetném-e valaha az indokait? Egyáltalán emlékszik rám? Talán szégyelli, hogy elhagyott, és nincs bátorsága felkeresni? Ma már nem kutatok válaszok után, csak teszem, amit a szívem diktál: kötelességem helyrehozni mindent, amit ő elrontott. Lulunak meggyőződése, hogy velem színpadra állhat az egykori terv, a Pillangókisasszony című, Puccini operaváltozatában népszerűvé lett történet táncszínházi adaptációja. A pillangó és a herceg című átirat ötlete, illetve történetváza az édesanyám fejéből pattant ki, és ő játszotta volna az egyik címszerepet. Vajon készült valaha bármilyen színházi előadás több mint húsz éven keresztül?

– Megcsináljuk! – biztosítom elcsukló hangon apámat, és máris lelkiismeret-furdalásom támad a csaknem teljes egészében befalt Snickers miatt.

– Büszke vagyok rád, kicsikém – Lulu lágy hangja nem segít könnyeim visszatartásában. Egy csepp már ki is gördült, és sűrűn pislogok, hogy a társait megfékezzem.

És ekkor valami összetörik – nem bennem, hanem körülöttem. A hang, a fitneszterem bejáratához közeli teakonyhából érkezett, most pedig olyan neszezés hallatszik, mintha valaki a járólapon szétszóródott üvegcserepekkel babrálna. De ez képtelenség! Az utolsó két vendégtől, a Lélektáncon összeismerkedő szépkorú pártól másfél órája búcsúztam el, utánuk pedig biztosan kulcsra zártam a bejáratot. Sőt, azóta újabb másfél óra telt el, míg a Luluval közös előadásra próbáltam. Szóval vagy hallucinálok, vagy… betörő jár az edzőteremben? Esetleg egy szokásaimat kileső kukkoló settenkedik idebenn?

Élénk a fantáziám.

– Most leteszem – suttogom, és hallom ugyan, hogy Lulu rémült faggatózásba kezd, bontom a vonalat.

Néhanap, amikor a többi lánytól elszakadva távoztam az Ördögből, a szokásosnál is elővigyázatosabbnak kellett lennem. A vendégek között estéről estére megfordultak kétes alakok, nem kockáztathattam, hogy valamelyikük kövessen, és egy sötét sikátorban a torkomnál fogva a falhoz szorítson. Mindig tartottam magamnál paprikasprét, a tapasztaltabb lányok pedig azt javasolták, mielőtt kilépnék a bárból, pötyögjem a mobilomba a segélyhívó számát, és tartsam az ujjamat a tárcsázás gomb fölött. Utóbbi tanácsnak ezúttal is a hasznát vehetem, bár mire a rendőrség kiszállna a FlatFitnessbe, engem akár agyon is verhetnek. Szóval vagy gyáván kimenekülök, és a folyosóról hívok segítséget, vagy keresek egy a sprét pótló, önvédelemre alkalmas… A falnak támasztva megpillantom a recepciós lány teniszütőjét. Rika soha nem teniszezett, csak kiszemelt szívtiprója a sportág megszállottja. Először kiröhögtem az ismerkedős ötletért, ezúttal kifejezetten örülök a beszerzett ütőnek.

Óvatos léptekkel haladok a teakonyha felé, cipőm alatt nyikorog a recepció padlózatát fedő parketta.

– Ki van odabent? – kérdezem, de választ nem kapok. – Bárki is az, lépjen elő feltett… Nem, inkább… a tarkó mögött összekulcsolt kézzel!

Komikusan festhetek, amint egyik kezemben „élesített” telefonnal, a másikban egy teniszütőt lengetve, dadogva játszom a vagányt, közben pedig úgy lopakodom a teakonyha felé, mintha valójában én volnék a bűnöző. És az mennyire mókás lesz, amikor a helyiségbe lépve egy a több száz éves múltra visszatekintő épület padlásteréből éjszakai portyázásra indult egérrel nézek majd farkasszemet. Vagy valamelyik nyitva felejtett ablakon a hűvös éjszaka elől beszökött macskát kapok rajta… Vagy bármit… A lényeg, hogy hívatlan látogatóm biztosan nem ember. Az önnyugtatás egészen addig válik be, míg résnyire nyitom a helyiségbe vezető ajtót, és megpillantom az odabent tartózkodó ember árnyékát.

Egér, mi? Hülye!

Hogy meglepetésként érje, feltépem az ajtót, és ugyanazon lendülettel, az ütő hálózott lapjával elvakultan püfölni kezdtem a betolakodót.

– Basszus, ez fáj! – ordít rám az ismerős hang.

– Szofi? – lihegem, és a felszálló adrenalinköd ellenére sem hiszek a szememnek.

A lány cseppet sem idegen, a Lélektánc egyik állandó vendége, de az ottléténél mélyebben megdöbbent, hogy mindössze egy falatnyi bugyiban áll velem szemben. Miközben az egyik kezével reflexszerűen eltakarja a mellét, a másikkal pedig kapkodón igyekszik megszabadulni hatalmas fejhallgatójától, én felidézem a vele kapcsolatos, utolsó emlékeimet. Szofi ma este is megjelent a foglalkozáson, és feltűnt ugyan, hogy a szokásosnál zárkózottabban viselkedett, de esélyem sem adódott rákérdezni, mi lelte, mivel az óra végén elsőként távozott a teremből. Pedig akkor talán már kérdés nélkül is tudnám.

– Mi a francot keresel itt éjnek évadján csaknem teljesen pucéran? – mordulok rá, és igyekszem az előtt megszakítani a segélyhívó tárcsázását, hogy az kicsöngene.

– Ennivalót – nyögi zavarodottan. A nyakába csúsztatott fejhallgatóból rockzene recseg.

A földön szétszóródott üvegcserepek között megfonnyadt salátaleveleket, répakarikákat és zabbundában kisütött csirkemellet látok. Olyan menü, amilyet a recepciósunk, Rika a fogyókúrája alatt ebédre fogyaszt. Vagyis nem olyan, hanem pontosan az a menü. Ezek szerint Szofi éppen azon volt, hogy megdézsmálja a hűtő tartalmát. Éjjel. Monokiniben. Őrület.

– Nem a konyhában, hanem az edzőteremben mit keresel? Rég vége van a foglalkozásnak – igyekszem megfejteni a rejtélyt.

Szofi válasz helyett alsó ajkába harap. Meglep. A lány velem egyidős, mégis igyekszik minden körülmények között érett nőként viselkedni. Öltözéke túlzón elegáns, sminkje erős, mozdulatai kecsesek, szúrós tekintete pedig – akár egy lándzsa – távol tart, felnyársal és térdre kényszerít. Most mégis a tetten ért, vásott kölykök durcásságával bámul maga elé, és véletlenül sem nézne a szemembe. A többszörösen szürreális helyzetet aztán egy abszolút indokolatlan kérdéssel tetézi.

– Az egy Snickers? – mutat a farmerzsebemből kikandikáló csomagolásra.

Bólintok.

Mielőtt csapnivaló, noha annál bátrabb biztonsági őrré avanzsáltam, a zsebembe tuszkoltam a csokoládém maradékát.

– Nekem adod? Éhen halok – még mindig nem néz rám.

– A tied, ha elmondod, mi folyik itt. Áll az alku? – Miután beleegyezően bólint a kezébe nyomom a néhány falatnyi édességet.

Olyan elánnal tépi fel a papírt, mint aki legalább egy hete nem evett. Ahogy a csokoládé olvad a szájában, úgy terül szét pirospozsgás arcán a megkönnyebbülés. Hullámos, természetesen is vörös hajtincseit festékkel még tüzesebbre színezte, fehér bőrével, arcpírjával és telt ajkával olyan, mintha Botticelli róla mintázta volna a Vénusz születését.

– Szóval… – töröm meg a csendet, miután lenyelte a csokit. – Hogy jutottál be a zárt ajtón?

– Úgy, hogy nem mentem ki rajta – válaszolja, és végre rám pillant.

Mindig gőgös, smaragdzöld macskatekintete ezúttal vizenyős, ez pedig számomra sok mindent megmagyaráz.

Szofit egyedül nevelte az édesanyja, majd amikor az asszony hosszan tartó betegség után elhunyt, az akkor tízéves kislány intézetbe került. Nagykorúsága első évében jelent meg debütáló verseskötete, amelyben szókimondó, erotikus költemények kaptak helyet, és amely a témája ellenére hosszú hetekig vezette az eladási listákat. Sőt, az egyik költeményét megzenésítették, a dal slágerré vált. Értelmiségi körökben ígéretes tehetségnek tartották, ám második, két esztendővel később publikált kötetére már a kutya sem volt kíváncsi. A lírának egyébként is esetleges a divatja, ráadásul a kritika is lehúzta: csak ismétli önmagát, továbbá polgárpukkasztással zsonglőrködő bohócként jellemezték. Szofi azonban a mai napig kapaszkodik a Lepedővágyak akrobatái sikerébe, hiszi, hogy egyszer újra a csúcsra törhet. Élete egy cseszett nagy inspirációkeresés, amelyhez néha drogokat is segítségül hív, és le merném fogadni, hogy most is fel- vagy elszívott valamit.

– Miért nem? Otthon nem tudtál betépni? – a tőlem szokatlanul éles kérdés a pillanatba hasít.

Általában finomabbra hangoltan társalgok, de túlontúl fáradt vagyok ehhez az agyrémhez. Szofi tekintetébe könnyek gyűlnek, és megtörik.

– Nincs hol laknom.

4
Laura

– Na, ne szórakozz velem! – köszörüli sóhajtozástól kiszáradt torkát Laura. A férfi göndör fürtös hajába túr, hogy nyirkos ágyékához irányítsa fejét.

Hihetetlen, hiába a tapasztalat, a férfiak érettségük bármely szakaszában képesek félreérteni a női igényeket. Jelen esetben a pasas néhány perce még úgy esett neki, mintha hónapok óta éheztetett kannibálként kívánná felfalni, majd amint a bugyijához ért, rejtélyes oknál fogva megszelídült, és textilszaggatás helyett gyengéden csókolgatni kezdte a belső combját.

Ki érti ezt?

Ha már egyszer felhúzta, minek akarja újra felizgatni? A gyengéd puszik a rávezetés kellékei. Egy begerjesztett nő sem vágyik másra, mint a férfi: finomkodást mellőző, szemérmetlen aktusra.

Hagyja, hogy a férfi a lehető legszélesebb terpeszbe feszítse szét a lábát, majd amikor a nagyajka végre összecsókolózik a forró szájjal, a nyomozónőből fékezhetetlen elánnal szakad fel az élvezet. A fürge, nedves nyelv olyan jóízűen táncol a csiklója körül, mintha odacsöpögtetett, édes szirupot nyalogatna róla. Először csak épphogy érinti a bőrt, majd egyre határozottabban feszül neki újra és újra.

Aztán szívni kezdi.

Atyaég! Atyaég! Atyaég!

Laura nyüszítő hangot hallat, ezért megelőzvén, hogy sikoltozós élvezésével felverje az egész házat, saját öklébe harap.

– Kapcsoljunk villanyt. Látni akarlak, ha már kitéped a hajam! – hörgi a férfi közvetlenül Laura nyílásába.

A nyomozónőnek megtetszik az ötlet, máris nyújtózkodik az éjjelszekrényhez, de a fogadáson elkortyolgatott pezsgőtől, illetve az otthon rátöltött vodkától váratlanul szétcsúszik előtte a szoba, és elvéti a mozdulatot. A padlóra rántott éjjeli lámpa csörömpölve ripityára törik. Íme, a kis kaland számlájára írható első veszteség.

– Csessze meg! – horkan fel a férfi.

– Mocskos a szád! – Laura kacéran mosolyogva megpaskolja partnere arcát.

– Mocskos vagy mocskosul ügyes? – a pimasz kérdés hallatán a nyomozónőnek csodálkozón felszalad a szemöldöke.

Milyen eszes.

Milyen bátor.

Milyen…

Ha le kellene írnia, milyennek látja a férfit, egy szóval jellemezhetné: homályosnak. Látása becsiccsentve, a derengő félhomályban nem éppen a legtisztább. Természetesen a fickó jóképű, különben nem engedte volna az ágyába, ám ennél pontosabb jellemzésre jelenleg alkalmatlan. Főleg, hogy az ingerektől eltelve egészen más személyt képzelt a helyébe…

– A lényeg, hogy jó lesz vigyáznod, mire használod a szád, mert egy rossz szó, és a rendőr néni megbüntet!

Fogalma sincs, miért viselkedik úgy, mint egy ősrégi pornófilm dominája. Talán abban az illúzióban lebegve, hogy ő tette magáévá a férfit, nagyobb eséllyel lesz képes másnap tükörbe nézni. Hiszen mégiscsak egy idegennel hempereg, ami nincs rendjén.

Nagyon nincs rendjén.

– Féltsem a seggem a gumibotodtól? – kérdezi a férfi, majd egy kipukkanó nevetéssel folytatja: – Vagy egy életre magadhoz bilincselsz?

Az illúzióromboló kacaj az alkohol okozta zúgás és a vágy zsibongása ellenére is tisztán visszhangzik Laura fülében. Egy életre magadhoz bilincselsz? Butaságot beszél, aminek nyilvánvaló oka, hogy lassan egy perce – azaz túlságosan régen – szabad a szája.

Azzal, hogy a lámpát lerántotta, a hangulatot is kettétörte, Laurának tehát jó háziasszonyként muszáj feltalálnia magát, és ha a vendég az imént fényt óhajtott, neki kutya kötelessége csiholnia. Ráadásul izgatja az ötlet, hogy a folytatást minden érzékszervével figyelemmel kísérhesse.

– Add a tabletemet!

– Minek?

– Csak add! – parancsol a nő, majd válaszol a férfi egy fel sem tett kérdésére: – Az éjjeliszekrényen!

A táblagépet tavaly karácsonyra kapta az anyjától, néha e-könyvek olvasására használta, de leginkább csak porfogóként vándorolt körbe a lakásban. Most azonban spicces leleményességében eszébe villant a készülék egy korábban felfedezett és eleddig feleslegesnek tartott funkciója. A lámpa halálbukfencéből okulva különösen óvatosan forgatja a masinát, hiszen az még józanul is folyton kicsúszott a kezéből. Végül megtalálja a kamera applikációt, majd a gép hátoldalába szerelt vaku fénye könyörtelenül a szobába gyűlt sötétségbe hasít.

– Ideje, hogy süketelés helyett ismét valami hasznosat tegyél a száddal! – Laura mostanra különös izgalmat lel a dirigálásban.

A kifejezetten jóképű férfi tekintetében komisz lelkesedés villan, és a különböző testnedvektől csillogó ajkával visszavándorol oda, ahol éppen a legnagyobb szükség van rá. Miközben a korábbi produkcióján is túlszárnyaló gyakorlottsággal kényezteti Laura legérzékenyebb pontját, égkék szemével az optikába pillant, homlokán férfias ráncok gyűlnek. A nő beleborzong a jeges, mégis falánk tekintetbe, és úgy bámulja a gép kijelzőjén keresztül, mint akit megdelejeztek. Aztán egy óvatlan pillanatban a férfi vastag ujja becsúszik a nedvekkel síkosított vájatba, és mintha térképet követne, rögtön Laura örömpontjára tapint.

– Atyaég! – veti hátra fejét a nyomozónő, majd a kéjhullám apadásakor, kontrollálatlan nyögéseiből fakadó, halovány szégyenérzetét palástolva, sóhajtva hozzáteszi: – Isten hozott idebent!

– Olyan szűk vagy, mintha le akarnád harapni az ujjam! – tesz egy újabb, ezúttal igazán arcpirító megjegyzést a férfi. – Húsevő!

Laura egy pillanatra eltűnődik azon, mennyire keskeny az izgatót és az undorítót elválasztó határmezsgye, de a szeme sem rebben. Lehet, hogy a testét érő, legapróbb kényeztető ingerekre is szokatlanul hevesen reagál, a mentális ingerküszöbe magasabban van, mint azt a göndör fürtös gondolná. Igaz, zavarban érzi magát, ez azonban nem a férfi incselkedése, hanem sokkal inkább a saját, buja gondolatai miatt van. Izgatja a nyáltól, valamint a nedvességétől csillogó borosta, majd a ki-be csúszkáló ujjakat követő, elmélyült tekintet.

Mikor vált ennyire élveteggé?

A kérdés költői, hiszen világéletében kedvelte a szex szabadosabb formáit. A piszkos fantázia is része lehet annak a halomnyi maszkulin jellemvonásnak, amely annak idején arra ösztönözte, hogy rendőrnek álljon. Vagy talán minden nőben ott szunnyad a szexuális ragadozó, amelyet a társadalmi elvárások gyerekkorban megszelídítenek, és amelyet csak egy könnyen az életére törő, veszedelmes szerető tud felébreszteni? Például valaki olyan, mint akit Laurának másfél éve, a saját testi épsége érdekében az ágy rúdjához kellett bilincselnie?

Nem!

Nem!

Nem!

El kell terelnie róla a gondolatait!

– Dugj meg! – Laura utasításán áttetszik a könyörgés. – Most azonnal!

Szüksége van arra, hogy végre megdugják. Nem, még véletlenül sem szeretkezni, hanem dugni akar. Az élet az elmúlt hónapokban többször alaposan megszívatta, sokszor és sok mindent lenyeletett vele, így most itt az ideje, hogy végre neki is jó legyen. Cifra gondolatai közé beszivárog a közelmúlt összes sara, a felmondása, a bunkó exvőlegénye, a szemétláda Lengyel Dávid, a haldokló vállalkozása, valamint a feje búbján trónoló, fontoskodó anyja.

Vajon ezeket a nyűgöket kidughatja magából?

A göndör fürtös felegyenesedik, és a bokájánál szorítva derékszögbe állítja, majd szorosan összezárja a nyomozónő lábát. Laura csupasz lábszára a férfi felsőtestének simul, az égkék tekintet a lábujjai közül néz vele farkasszemet.

– Könyörögj érte! – A férfi makkja a nő szűk hüvelyének feszül.

Laura éppen válaszolna, de a férfi beléfojtja a szót azzal, hogy ajka közé szívja, majd szopogatni kezdi mindkét nagylábujját.

Ez meg mi a fene?

A csiklandozó érzéstől a nyomozónő szíve szerint hangosan felröhögne, ehelyett egyszerűen elhúzódik, majd a benne lakozó uralkodónőt szabadjára eresztve, terpesztve várja a férfit. A göndör fürtös Laura fölé emelkedik, az ágyra csúszott táblagép vakujának rideg fénye erőszakos árnyakat fest csalódott ábrázatára. Arcukat néhány milliméter választja el egymástól, a férfi lehelete szexszagú. Meg akarja csókolni, a nő azonban elfordítja a fejét.

Ez pusztán szex. Egy vibrátorral sem csókolózik az ember lánya.

– Ne érzelgősködj, hanem dugj meg! – közli, és a nyomatékosság kedvéért beleharap a feje mellett cövekelő izmos alkarba.

– Húsevő – sziszegi fölényeskedő mosollyal Laura fülébe a férfi.

A nyakát cirógató forró lehelettől lúdbőrzik, hüvelye, akár egy szirmait bontott, harmatcseppes virág, befogadón várja a férfit. Úgy dönt, ha szavakkal nem értik meg egymást, a testével magyarázza el: ebben a felállásban csak főnökasszony létezik. Csípőjét emeli, hogy felnyársalja magát, a férfi azonban gyorsabb, és alkarjával a nő lágyékára nehezedve az ágyhoz szögezi.

– Kérd szépen! – a férfi sustorgása mint pattanó szikra lobbantja lángra a nő vágyakozását.

Laura szexuális éhsége egyre emésztőbb, lába között lüktet a vágyakozás, ám moccanni sem bír.

– Dugd belém a farkad! – követeli jól tagoltan a nő, majd mind a tíz körmével végigszánt a férfi hátán. Aztán nyájasságot mímelve hozzáteszi: – Kérlek!

A férfi lehunyt szemmel, feszülő izmokkal hagyja, hogy az inger végiggördüljön a bőre alatt. Laura már azt gondolná, megnyerte a dominanciaharcot, amikor vaskos ujjak kulcsolódnak vékony nyaka köré.

– Azt mondtam, kérd szépen! – a pasas egyébként rideg tekintete túlhevült acélként izzik. – Szólíts a nevemen!

És Laura, az este folyamán átélt, összes szégyentelen pillanat ellenére ekkor érzi magát először igazán kínosan: nem emlékszik a pucéran fölé tornyosuló fickó nevére. Biztosan megkérdezte, ő pedig nyilván válaszolt, de a nő jelenleg azt sem tudná pontosan felidézni, miként jutottak a Millennium Event Center lépcsőjétől a lakásáig, onnan pedig az ágyába.

– Kérlek, dugj meg, te… – pironkodó magyarázkodás helyett a legkihívóbb tekintetével szuggerálja a férfit. – Rohadék!

Hat nappal az incidens előtt
2015. február 8., vasárnap

A problémák előli menekülés
egy olyan verseny,
amelyben sosem nyerhetsz!

5
Anton

– Nem! – Anna határozott, kacagásban tör ki: – Azt gondoltad, hozzámegyek egy gyilkos öccséhez?

Lelkesedéstől fénylő mosolyom lefagy, térdelésből csigalassúsággal, ejtett vállal emelkedem két lábra. Kényszeríteni sem bírom magam, hogy Anna szemébe nézzek. Orromat facsarja a megalázottság keserűsége. Hiába minden ellenkezés, kicsordul a könnyem.

– És látod, mennyire nyámnyila vagy? – gúnyolódik rajtam Anna. – Nekem férfira van szükségem, te azonban egy gyenge, jellemtelen élősködő vagy!

Rémálomból forró csókra ébredni olyan, mint amikor egy haverod rossz hírt közöl, majd a kétségbeesett pofád láttán felnyerít, hátba ver, és bevallja, csak ugratott. Első reakcióként legszívesebben – hogy soha a büdös életben ne jusson eszébe hasonló tréfa – szájba vernéd a seggfejet, a következő pillanatban pedig már te is röhögsz, mekkora balek voltál, és hálálkodsz az istenednek az üdítő valóságért.

Fellélegzem, mellkasomat lassan ereszti a szorongás, és Anna samponjának friss, zöldalmaillata mosolyt fakaszt belőlem.

– Csaló vagy! – dünnyögöm a mentolízű csókba. – Megint kiszöktél letusolni. Fogat is mostál. Én meg szőrös és olyan büdös vagyok, mint egy kocsma klotyója.

– Felizgat az izzadságszagod. A borostád csiklandozása pedig végképp – szuszogja mosolyogva.

– Csiklandozás? – simítok végig tenyeremmel az államon, nem vagyok egy szőrös típus, de… – Ez erős, férfias borosta.

– Hát persze… – alsó ajkamba harap, majd dünnyögve hozzáteszi: – Pihécskék.

Felszisszenek az arcomba hulló, illatozó hajtincsek függönye alatt. Kihasználva, hogy Anna a csípőmön trónolva ébresztett, végigsimítok csupasz lábszárán, majd a combját cirógatva a hálóinge alá jutok, és a fenekébe markolok. Csupán a ténytől, hogy nincs rajta bugyi, megmerevedem. Mindössze egy vékony takaró választ el attól, hogy beléhatolhassak. Úgy lüktet a farkam, hogy az szinte már fáj. Mennyi időbe telt? Egy perc sem kellett, és még a lélegzetem is reszket izgalmamban.

– Rémálmod volt? Csikorgattad a fogad. – Valódi aggodalmat látok a szemében.

– Álmomban is rád fenem a fogam, Bimbi! – válaszolom teljes komolyságot erőltetve arcomra.

A rossz szóvicc hallatán felkacag, és mosolya szegletében megjelenik a gödröcskepár, amelyet hátralévő életem folyamán, hogy soha el ne tűnhessen, mint a szemem világát, őrizni fogok. Olyan imádnivalóan édes, hogy én sem bírom ki vigyorgás nélkül. Jókedvében – legnagyobb sajnálatomra ahelyett, hogy a takaró alá bújna – lefordul rólam, és magzatpózba kuporodva a korai napsugarakban ragyogó, kék tekintetével figyel. Az én vadmacskám most kiscicaként gömbölyödik mellettem.

– Tippelj, a fogcsikorgatáson felül honnan tudom, ha rémálmod volt! – cuppant egyet. – Egy olyan jel, aminek én kifejezetten örülök.

– Örülsz, ha rémálmom van? – én is az oldalamra fordulok, mutatóujjammal végigsimítok puha arcbőrén.

Kacsint, és az ágyékomnál dudorodó takaróra sandít.

– Igen, mert akkor biztosra vehetem, hogy valóban én izgattalak fel ébresztéskor, és nem valami kis rüfkével enyelegtél álmodban.

Kócos hajjal, rajzfilmfigurás hálóingben és kialvatlan tekintete ellenére is olyan elbűvölő, mint egy hercegnő, de kikérné magának, ha ezzel hízelegnék neki, ettől pedig még szexibbnek találom. Öt évvel ezelőtt csak reménykedtem, hogy találhatok magam mellé egy olyan lányt, akivel az összes sejtünkben tökéletesen passzolunk. Aki rendes, értékes, és mégis ott lobog benne a csintalan, fékezhetetlen tűz. Aki bebizonyítja: annak ellenére sem vagyok önző seggfej, hogy alkalmi szeretőim a reggeli távozáskor rendszerint ezt vágták a fejemhez. Akinek törékenysége törődésre ösztönöz, aki mellett ébredni nem teher, akinek a csókjába minden porcikám belebizsereg, és akivel szexuális igényeinkben is azonosan, gátlások vagy szégyenérzet nélkül élvezhetjük a gyönyör színeit. Aki kézen fog, és kirángat a sötétségből. Akivel amellett, hogy egymásból táplálkozunk, mégis szabadnak érezhetem magam. Aki miatt meghalnék, ha elveszíteném.

– Későn értél haza – jegyzem meg még mindig tompán az este folyamán elfogyasztott néhány üveg sörtől.

– Nézzenek oda! Erős Anton, csak nem féltékeny vagy? – vigyorog döbbenetet mímelve.

Ismer, belém lát, sőt gyakran az előtt fogalmazza meg érzéseimet, hogy azok bennem letisztázódnának. Ha akarnék, se tudnék hazudni neki. Igen, kibaszottul félek, hogy egy gazdag faszkalap meglátja benne mindazt, amiért én odavagyok, és kiveti rá a hálóját. És igen, attól is kibaszottul félek, hogy ezzel egy időben felteszi magának a kérdést: mit keres egy macskajancsi mellett, amikor jobbat is kaphat. Azonban ahelyett, hogy mindezt bevallanám, elvörösödöm.

– Igen, féltékeny vagy! – Majd mintha ez díjazandó volna, szájon csókol.

Féltékenység? Pejoratív kifejezés, az emberek általában jellemhibának könyvelik el. Fogalmazzunk inkább úgy, vigyázok arra, ami az enyém. Sokan ítélkeznek a világról, amelyben szocializálódtam. Azt mondják, erkölcstelen, pedig valójában éppen a tisztelet alapjaira épül: tisztelem a másét, így elvárom, hogy tiszteljék az én tulajdonomat is. Az aranyszabály megszegői háborút indítanak; aki megkísérli rátenni a kezét arra, ami – ez esetben: aki – az enyém, annak az Isten kegyelmezzen! És nagyon úgy fest, érzésem nem is egyoldalú.

– Azt hiszem, az álmomban felbukkanó rüfkéket emlegetve a mai féltékenységi versenyt te nyerted, Bimbi! – vágok vissza, mire Anna szégyenlősen elmosolyodik, én pedig témát váltok. – Aggódom érted. Látszik, hogy fáradt vagy.

– Szarul nézek ki? – Zabálni való, ahogy a sértődöttet játssza. Minden bizonnyal beteg az agyam, de felizgat, amikor kislányosan ártatlannak mutatkozik. Ilyenkor kedvem szottyan megmutatni neki, milyen kemény a világ.

– Neeem… – kijelentésemmel ellentétben ördögi vigyorral, helyeslőn bólintok, Anna pedig a vállamba bokszol. Elkapom a kezét, és megcsókolom az öklét. – Alig aludtál az elmúlt néhány napban, tegnap későn értél haza, már ébren vagy, ma próbád lesz, este pedig megint dolgozol…

– Mindig is ennyire szexi, összefirkált személyi asszisztensre vágytam – örvendezik, és szabad keze mutatóujjának hegyével végigsiklik a karomra tetovált angyalszárny kontúrján.

Igyekszem a legszigorúbb tekintetemmel sújtani.

– Kihajtod a lelked! Muszáj pihenned!

És velem is tölthetnél egy kicsit több időt – teszem hozzá magamban. Micsoda szerencse, hogy a kettő történetesen végezhető azonos helyen és időben… Mintha magamhoz bilincselném, a csuklója köré fonom az ujjaimat.

– Azt hiszem, szobafogságra kell ítélnem a hölgyet. Kiabálhat segítségért, de Poloska már bömbölteti a szappanoperáit, senki nem hallja majd a jajveszékeléseit!

Gondterhelten felsóhajt.

– Emlékszel Szofira?

Anna bilincsbe vert kezét puszilgatva hirtelen fogalmam sincs, hogy kerül közénk, és mihez kellene kötnöm a Szofi nevet. Először önkéntelenül is a féltékenységéhez kapcsolom, mert eszembe jut, hogy az egyik excsajom, a Hogyan veszítsünk el egy pasit 10 nap alatt című film miatt Szófia hercegnőnek becézte a farkamat. De Anna erről nem hallhatott, egészen biztosan másra gondol. Szofi lehet a recepciós a FlatFitnessben? Vagy Lulu társulatának jelmeztervezője? Esetleg a szomszéd évente egyszer felbukkanó ribanc lánya? Nem, nem és nem. Amikor éppen megkérdezném, ki a fene az a Szofi, beugrik: szenteste elkísértem Annát a Lélektánc ünnepi összejövetelére, ahová a semmiből betoppant egy ismeretlen, zaklatott lány. Anna ahelyett, hogy elküldte volna, a dilisekkel magamra hagyva, hosszas beszélgetésbe elegyedett vele. Kiderült, Szofinak hívják, elhagyták, és költő. Világéletemben azt gondoltam, a verseket fogalmazók kivétel nélkül szemüveges, kuka-mulya bölcsészek. Szofi azonban csinosan öltözködik, ápolt, és úgy viselkedik, mint egy dáma. Nem tagadom, az Anna előtti időkben, annak ellenére is biztosan megdöngettem volna, hogy tudom, flepnis. Teli szájjal minden nő elviselhető, nem igaz?

Gyakran elragadtatom magam, és képes vagyok olyan aljasságokat mondani vagy tenni, amivel az emberek lelkébe gázolok. Annát is többször megbántottam már, szóval jobb lesz, ha megzabolázom a nyelvem, mielőtt a kis védenceivel kapcsolatban meggondolatlan kinyilatkoztatásra vetemednék. Még a végén szexmegvonás lenne a büntetésem, azt pedig nyilván nem akarom. Szóval mindenféle megjegyzést mellőzve bólintok: beazonosítottam a Szofi nevet.

– Tegnap rajtakaptam, amint zárás után a FlatFitnessben drogozott – húzza el a száját.

Lesütöm a szemem.

Annának a drog vörös posztó. Jó, mindkettőnknek nyomós oka van rá, hogy megvessük a kábszert: közvetett módon ő a legjobb barátnőjét, én pedig a bátyámat veszítettem el miatta. Tragikus és kibaszottul fáj, de nem élhetünk örökké a tragédia árnyékában. Anna ezt másképp gondolja, görcsösen kapaszkodik a múltba, és mint valami önkéntes angyal, ha függőbe botlik, a szárnya alá fogadja.

Tulajdonképpen mindenkit a szárnya alá fogad…

De ennek véget kell vetni, hiszen csak ebben a kibaszott városban annyi drogfogyasztó él, hogy Dunát rekeszthetnénk velük. Ráadásul a legtöbbjüknek csak a szája jár, hiszen eszük ágában sincs lemondani a mámorról. Lehet, hogy egy halálközeli élmény megrendíti őket, de az esetek többségében mindössze fogadalmakat hallani, mert érdemi változtatásra képtelenek. Én már csak tudom. Két éve még szerény személyem szolgálta ki egy részüket… És éppen két éve, hogy az éjszakai életben csak szentháromságként emlegetett módon kiszálltam, leszoktam és továbbléptem. Sokan azt gondolják, az első kettő a leginkább emberpróbáló, de tévednek. Új életet kezdeni, és még véletlenül sem visszafordulni a legnehezebb.

Rendben, Anna közbenjárásával sikerült letennem a szert, de nem a pátyolgatása, hanem a szerelme ereje segített kibotorkálni a sötétből. Másba pedig ugyebár nem lehet szerelmes. Ő csak az enyém. Örökké az enyém.

– Mit használ? – próbálok a Szofi-téma iránt érdeklődést mutatni.

– Füvet – válaszol, közben továbbra is a karomra varrt angyalt cirógatja.

Elnevetem magam.

– Esküszöm, tisztára úgy hallottam, mintha azt mondtad volna, hogy füvezik – megjegyzésembe a tervezettnél is több cinizmus vegyül.

– Ne bagatellizáld! Úgy érzem magam, mint egy zsémbes öregasszony. A fű is drog, ti is azzal kezdtétek a bátyáddal – mér lelkemre övön aluli ütést, majd értetlenkedve kérdezi: – De miért a drogozásra koncentrálsz?

Igazán szórakoztató tud lenni, amikor egy férfi és egy nő megpróbál komoly beszélgetésbe elegyedni. Annyira különbözően működik az agyunk, hogy leginkább elbeszélünk egymás mellett.

– Miért, mire kellene figyelnem?

– Hogy miért maradt zárás után a FlatFitnessben – feleli, mintha mi sem volna természetesebb.

Igyekszem, de nem jut eszembe frappáns reakció, ezért szimplán megvonom a vállam. Arcán szétterül a pimasz elégedettség, én pedig ezért legszívesebben elnáspángolnám. Igen, biztosan beteg az agyam, amiért az ilyen reakciói izgatnak fel leginkább.

– Nem tudta fizetni az albérletét, és kitették a szűrét. Azt tervezte, hogy néhány napra meghúzódik a FlatFitnessben. Szerencsére rajtakaptam. Képzeld el, mi lett volna, ha más talál rá! Aztán igyekeztem vele kitalálni, hogyan rendezheti a sorait, de hát pénz nélkül nem tudja. Ezért jöttem haza később. Segítenem kellett neki.

Forrni kezd az agyvizem, és ha nem vigyázok, orromon, fülemen keresztül még gőzölögni is kezdek. Anna nyilván azt várja, helyeseljek, mennyire nemes tettet hajtott végre, de képtelen vagyok rá. Nem elég, hogy most már minden áldott nap istápolja a Lélektáncra járókat, még pénzeli is őket? De hát mi is annyit keresünk, amennyivel éppen átvészelünk egy-egy hónapot…

Szívem szerint káromkodnék egy cifrát, Anna azonban nem díjazza, ha mocskosan beszélek, ezért csak morgok egyet.

Mi a fene folyik itt?

Túl sok időt tölt a zakkantakkal, és amellett, hogy a kiszámíthatatlanságuk miatt féltem tőlük, az egésznek – minden tekintetben – én iszom meg a levét. A társaként természetesen támogatom Anna ambícióit, de kezdem emiatt komplett idiótának érezni magam. Olyan nehezen csiszolódtunk össze! Öt éve ismerkedtünk meg, de az első három esztendőben csak egymás idegeire mentünk, mire végre mindketten beláttuk, hogy szükségünk van a másikra. Most pedig gyakorta olyan távol érezem magamtól, mint azokban az időkben, amikor szándékosan falat emelt közénk.

Nincs ez így rendjén.

Nagyon nincs.

Kibaszottul nincs.

Ha kell, vállalom, hogy nem vagyok jó ember. Talán soha nem is leszek az. Minden bizonnyal önzőség azt kívánnom, bárcsak igazak volnának a mostanában szárnyra kapott pletykák, és kudarcba fulladna ez a Lélektánc szarság. Akkor Anna kizárólag a színházi előadásokra koncentrálna. Ő a színpadra való, hogy a rivaldafényében tündököljön, csillogjon, és csodálják – persze csak tisztes távolságból. Vagy még előnyösebb volna, ha mielőbb teherbe esne, és a közös házunkban nevelné a gyermekünket. Akkor a gondoskodó ösztöneit is kiélhetné, nem vágyna a flúgosok társaságára. Bassza meg, soha nem gondoltam, hogy a húszas éveim közepén már családot tervezek!

Gondolataim súlya alatt felsóhajtok, mindkét ötletem megvalósításához szükségem volna legalább egy épkézláb munkára. Mert a festésből és abból, amit a tetoválószalonban keresek, sajnos egyelőre nemhogy kacsalábon forgó palotánk, de még saját putrink sem lesz. Bár nem panaszkodhatom, a most bérelt harmadik emeleti, másfél szobás kis szerelmi fészkünk a nyolcadik kerület rossz híréhez képest kifejezetten jó állapotú, tiszta, Anna szépen berendezte, és csótányok sincsenek. Ez életem legelső igazi otthona. Kezdetnek kitűnő, de hajt a tesztoszteron, hogy rövid időn belül sokkal különb körülményeket teremtsek a leendő feleségemnek. Ennek érdekében igyekszem korrigálni, amit suhancfejjel elcsesztem: felnőttképzésen az érettségire készülök, utána, ha lehet, szeretnék továbbtanulni. De mindenhez idő kell, és nem utolsósorban az, hogy érezzem, van értelme a hajtásnak.

– Mennyit adtál neki? – Anna tekintetét kerülve az ágy szélére ülök.

– Mit? – értetlenkedik. – Semmit nem adtam neki.

Nyújtózkodva a szobaajtó felé indulok, hogy használatba vehessem a vécét, útközben homlokomat ráncolva, vállam fölött sandítok hátra: – Akkor mi a vége ennek a rendkívül izgalmas históriának, amely idővel majd Szent Annaróza legendájának részévé válhat?

Elismerem, kérdésembe bőven mértem a tahóságból, Anna nem is válaszol, biztosan megsértettem. Megszeppenés helyett ezúttal somolyogva emlékszem vissza arra, mennyire élveztük mindketten, amikor legutoljára egy hasonlóan bunkó megjegyzésem után kiengesztelést követelt…

Már a szobaajtó kilincsét markolom, amikor az este levetett alsógatyám landol a fejemen. Anna hajította utánam, majd kacagástól fuldokolva hozzáteszi:

– Imádom a kerek segged, éppen ezért nem szeretném, ha mással is megosztanád a látványt.

Eltátott szájjal bámulok a csajomra, majd a bokszert a farkam elé tartva résnyire kinyitom az ajtót, és azonnal megpillantom a folyosó falára szerelt, egész alakos tükör előtt pózoló Szofit. A Vöröske egy selyempongyolába burkolózva keféli a haját, és legalább annyira meglepődik a látványomon, mint én az övén. Nem éppen vendégszeretetről árulkodik, amikor teljes erőmből bevágom előtte az ajtót.

– Bimbi, te hazahoztad ezt a kis… – lépek vissza az ágyhoz.

– Halkabban, mert meghallja! – pisszegi gurgulázva. Biztosan azt gondolja, kiérdemeltem a sokkhatást, amiért az imént annyira bunkón szóltam hozzá.

– Leszarom, hogy meghallja! – háborgok, és tehetetlen dühömben a sarokba hajítom az alsógatyámat. – Meg sem kérdeztél!

– Aludtál – vágja rá immár olvadó vigyorral. – Kiütötted magad a söröddel.

– És ha nem tudsz megkérdezni, az automatikus igent jelent?

Eltűnődik. Legalábbis úgy tesz.

– Igen – bólint, én pedig a tenyerembe temetem arcomat. – Közösen béreljük ezt a lakást…

– És mit gondoltál, hol fog aludni?

– A kisszobában.

Na, ne!

– Ott, ahol én dolgozom? A festményeim, az állványom és az összes eszközöm között? Egyszerűen felfoghatatlan… – Mérgemben csaknem az ágy lábába rúgok, de még idejében kapcsolok, hogy mezítláb ez igencsak fájna.

– Mit tehettem volna? Ott kellett volna hagynom az edzőteremben betépve, hogy reggel valaki más találjon rá? Pontosan tudod, azt pletykálják, hogy kirakják a Lélektáncot a FlatFitnessből – sóhajtja elkeseredetten. – Nem akarom kísérteni a sorsot. Így is egy óráig szellőztettem Kampec irodáját, mert Szofi úgy gondolta, ott lesz a legjobb elszívni a spangliját.

Tökéletes lenne, ha felmondanának! Sőt, arra várok! – felelném csípőből, ám az eszemre hallgatok.

– Nem lehet, hogy rendes tánctanfolyamokat tarts? Olyanoknak, akik nem… – még idejében visszanyelem a félkegyelműek jelzőt. – Sérültek lelkileg. Akiket nem kell hazahoznod, mint a kóbor kutyákat?

Anna szúrós tekintettel mered rám, majd ahelyett, hogy válaszolna, inkább kibámul az ablakon.

Nem, ezt nem csinálhatja velem! Ő tett olyat, ami egy cseppet sem normális, majd lelkiismeret-furdalást keltve még meg is sértődik? Megáll az ész ettől a nőtől! Most vajon bocsánatkérésre vár? Na, azt már nem!

– Nézd, néhány napról van szó. Legfeljebb egy hétről – szólal meg végre. – Kerítek neki valamilyen munkát. Észre sem fogod venni, hogy itt van.

– Milyen munkát? Mihez ért azon kívül, hogy a baszásról költ verseket?

Nem bírom röhögés nélkül az abszurd kérdést, Anna azonban nem nevet velem.

– Lulunak szüksége volna egy asszisztensre…

– Lulunak arra sincs pénze, hogy… – vágom rá, de inkább elharapom a mondat végét.

Ahogy a dühöm párologni kezd, elkerülhetetlenül szembesülök Bimbi törékenységével. Vállát ejtve, a lehető legapróbbra összehúzódva gubbaszt az ágyon. Tisztában vagyok vele, mindössze két fontos dolog van az életében, a Lélektánc és én, e kettő pedig folyton egymásnak feszül. Tekintete árulkodó: fél – és ez a felismerés engem is megzavar. Hiszen megfogadtam, vigyázok rá, mellettem biztonságban lesz, ennek ellenére rendre bizonytalanságba hajszolom. Nem tehetem!

– Kössünk üzletet, Bimbi! – szólítom a korábbinál lényegesen nyájasabban, és mellé heveredem az ágyra.

– Ajjaj… – forgatja szemét. – Mi lesz ebből?

Ez az én Annám! Belső combja tövéhez csúsztatom a kezem, és cirógatni kezdem selymes bőrét. Pontosan ott, ahová a testét díszítő egyetlen tetoválását készítettem. Azt, amelyet rajtam kívül nem látott, és soha nem is láthat férfi. Gyengéd érintésemtől a feszültsége oldódik, izmai elernyednek, lúdbőrzik. Aztán ahogy a kezem feljebb kúszik, és ujjam a lába közét érinti, megérzem a nedvességét. Alig bírok uralkodni magamon. Akarom őt.

– A Vöröske marad a hétvégére. Lemondok a hangos szexről, a nyitott ajtós hugyozásról… – sorolásomtól Anna szája egyre szélesebb mosolyra húzódik. – Valamint a hangos zenehallgatásról.

– Illetve a pucérkodásról is lemondasz – teszi hozzá. – Csak a kisszobát kapja meg, úgyhogy sem a pasimon, sem a meztelen látványán nem osztozom!

Vigyorogva bólintok.

– Ideiglenesen átköltöztetem a munkaeszközeimet ebbe a szobába. Ezért pedig két kérésem van.

Hallgat.

– Az egyik… Tudom, hogy borzasztó fontos neked a Lélektánc, és a nyakadon van Lulu előadása, de… – Hunyorogva fürkészi az arcomat, én azonban rendíthetetlenül folytatom: – Szeretném, ha mostantól heti egy estét csak nekem szánnál. Amikor elindult a Lélektánc, heti öt alkalomra terveztél, most azonban minden átkozott este ezeket… őket pesztrálod. Néha úgy érzem, nekem is oda kellene járnom, hogy lássalak.

Továbbra is csak szótlanul hunyorog. Nagyon zavar, hogy hiába próbálom, képtelen vagyok a tekintetéből kiolvasni a gondolatait, de ő talán most is átlát rajtam, és pontosan tudja, mire készülök. Kis közjátékkal értünk ide, de ez mit sem változtat a terven. – Szeretném a szerda estét veled tölteni – mondom, miközben a füle mögé tűrök egy arcába hullott hajtincset.

– A galéria árverést tart, rengeteg partner és gazdag műkedvelő jön el. Jó benyomást kellene tenni rájuk. Tudod, csinosan felöltözve, kedvesen mosolyogva…

Természetesen ez nem a teljes igazság. A családalapításhoz még korán van, ám az első lépéshez éppen elegendő az együtt töltött, boldog idő…

Hitetlenkedve megcsóválja fejét.

– Annyira kibaszottul… – Bár utálja a káromkodást, egy esetben kifejezetten szeret mocskosan beszélni: – Kívánlak!

Szégyentelen szenvedéllyel csókol, és amikor a farkamat érinti, úgy hiszem, megegyeztünk.

6
Laura

– Nem veszed fel? – a telefon végtelenbe trillázó csöngése nem, a mellette morduló férfihang azonnal felriasztotta Laurát. Egy kicsit meg is ijesztette. Elszokott attól, hogy más is alszik az ágyában.

A saját lakásában ébredt, mégis mintha idegenben járna. A szokottnál élesebb a fény, összemosódnak a hangok, az idő pedig eközben, mintha hatalmas valagat növesztve az arcába ült volna. Kótyagos a világ.

Gyomra minden bizonnyal a másnaposságtól háborog, mellkasába viszont az alkoholtól függetlenül befészkelte magát a kellemetlenség. Akkor is ez a lelkiismeret-furdaláshoz hasonlatos érzésszösz birizgálta, amikor tizennyolc éves korában elvesztette a szüzességét. Miután a testébe engedte az első fiút, többé már semmi nem volt olyan egyértelmű, mint annak előtte. A korabeli lányok áradozásából arra számított, az első alkalom majd pukkan, folyik, habzik, sistereg és gyöngyözik, akár a pezsgő, ehelyett azonban kegyetlen, mégis újabb körre csábító, égető párlatként csúszott le torkán.

Az első aktus után a fantáziája kontrasztosabbá változott, az ingerek intenzívebbé lettek, a vágy szenvedéllyé burjánzott, szóval a világ úgy mindenestül feszítően kezdett lüktetni körülötte, majd széthasadt. Az érzékek karneváljának kellős közepén állva viszonylag korán felismerte, ám a lehető legmélyebbre nyomta magában, hogy a szüntelen ágyéki bizsergése nem feltétlenül jár párban az érzelemmel, ezért első fiújának szerelmet színlelt ugyan, valójában hosszú hónapokon keresztül csak használta.

Most mellkasához szorított takaróval felül az ágyban, és szeme sarkából megpillantja a hason fekvő férfi hátán vöröslő karmoláscsíkokat. Memóriája fellélegzik a bódító alkohol alól: már emlékszik rá, hogy a pasast Róbertnek hívják, és egy született playboy. Előbbire udvarias bemutatkozása során derült fény, utóbbiról pedig stílusos öltönye, valamint a Millennium Event Center mélygarázsában „kikötött” hófehér paripája, egy Bentley Continental GT típusú luxuskocsi árulkodott. Hiába szajkózta, nincs szüksége rá, Róbert ragaszkodott ahhoz, hogy csilivili autójával hazafuvarozza a fogadásról. Laura előítéletei azt súgták, a pasas beképzelt pojáca, véleménye azonban hamarost száznyolcvan fokos fordulatot vett.

A történteket felidézve képtelen eldönteni, hogy Róbert az elárvultságát megneszelve manipulálta, vagy sokkal inkább ő vadászta le magának a férfit, amikor a kocsiban ülve, cirka harmincperces ismeretségük ellenére meginvitálta magához egy italra. Micsoda felelőtlenség egy nőnek intim közelségbe engednie egy vadidegent. Hiszen ki tudja, titkon miféle terveket szövöget az illető. A férfitermészet javíthatatlan tökéletlensége a vandalizmus, mindegyiküknek időről időre érthetetlen szüksége támad, hogy tönkretegyen maga körül valamit: összetörjön, megüssön vagy kioltsa. Embere válogatja, hogy a céltalan rombolás mely időpontban milyen formát ölt, és mikor lesz valaki testi-lelki céltábla a gyengébbik, ezáltal sebezhetőbb nemből. Laura a szem alatti monoklitól kezdve a betört orron át egészen az elmetszett torokig ezer hasonló esetet látott már. Ha valaki, ő pontosan tisztában van azzal, mennyire fontos az elővigyázatosság, mégis szántszándékkal kockáztatott.

Amióta kilépett a rendőrség berkeiből, és adrenalindózisa drasztikusan csökkent, egyre gyakrabban szomjazik a veszély valamely ízére. Most éppen az egyik legédesebbre vágyott: szexre. Korábban soha nem hozott az éjszakaihoz hasonló kockázatot, egyetlen ismeretlen férfi kényének-kedvének sem szolgáltatta ki magát, most azonban érzelem nélkül hagyta, hogy primitív ösztönök uralkodjanak felette. Kéjelgett. És mint kamaszkorában, ezúttal sem az zavarta, hogy megtette, hanem hogy túlságosan is élvezte.

A digitális óra szerint alig öt perccel múlt reggel hét, azaz az erőszakos hívó ebben a korai időpontban rossz jel. Laura a vezeték nélküli telefon kijelzőjére pillant, majd akár egy fekete-fehér némafilm csüggedt szereplője, tenyerébe temeti a homlokát.

Ki más kereshetné, mint az anyja?

Előbb-utóbb – vagyis inkább mielőbb – meg kell mondania Mariann-nak, hogy a kettejük munkakapcsolata nem működőképes. Hogy ő még akkor is egészen más ügyfélkört szeretne kialakítani, ha azoktól nem kérhet majd egy-egy munkáért több százezer forintra rúgó tiszteletdíjat. Magánnyomozóként nem éppen multicégek bérenceként képzelte a jövőjét, sőt valójában például a milliárdos vállalatok által kizsákmányolt elesetteknek kívánt segítséget nyújtani. Mert őt elsősorban nem a pénz, hanem segítő szándék és a jóérzés motiválja. Világéletében az igazságért harcolt.

– Minden rendben? – érdeklődik ébredés utáni rekedt hangon a férfi.

Róbertnek nem szabad hallania a nagy eséllyel veszekedésbe torkolló beszélgetést. Nem mintha Laurának bármiért is szégyenkeznie kellene egy idegen előtt, sokkal inkább azért, mert a férfi még a végén tévedésbe esne, és indíttatást érezne arra, hogy megmentse az életét. A nyomozónőnek erre végképp semmi szüksége. Vendége legfeljebb néhány órán belül úgyis távozik, utána majd visszahívja Mariannt.

– Minden rendben – válaszol Laura fojtott hangon, elutasítja a hívást, majd kikapcsolja a készüléket. – Később visszahívom.

A férfi firtató tekintettel fordul felé.

– A telefonáló legalább ötször hívott egymás után, és te azt mondod, nem fontos? Neki meglehetősen az lehet.

Laura tátva felejtett szájjal bámul a világítóan kék szemű férfira. Sötétbarna, kócos, hullámos hajfürtjei tekeregnek a feje tetején, foga hófehér, néhány napos borostájának árnyékában széles mosolya vibráló. Kétségtelenül a férfipopuláció igen vonzó példánya, ezzel tisztában is van a rohadék, de Laurát nem lehet egy-két zsivány mosollyal zsebre tenni.

– Éjjel annyira tökéletesen használtad a szád… – meg sem próbálja palástolni cinizmusát.

Róbert hangosan felkacag, és mintha csak egy pehelysúlyú plüssállat volna, közelebb vonja magához Laurát.

– Én viszont csípősen is szeretem a nyelved – szuszogja a fülébe, combját simogatva. – Olyan csípős, mint a csili. A Trinidad Moruga Scorpion a világ legerősebb csilije. Kóstoltad már?

– Nem – grimaszol a nő.

– Akkor majd megkóstoltatom veled, hogy tudd, milyen vagy.

A beszélgetés kezd aggasztó, évődő irányt venni. Laura az éjszaka egyszerűen ki akarta masszíroztatni a görcseit. Hirtelen ötlet volt. Csak szex, más semmi. A csókot is megtiltotta, még mielőtt valamelyikükben – akár önmagában – üzemzavart okozna. Esze ágában sincs olyan pasival komolyabban tervezni, aki feltűnő, csajozós Bentley-vel jár, és az ágyában megforduló, egyéjszakás lányok életkora jó, ha eléri a húszat. Úgy fest, Laura kiirtás helyett néhány órára csak szemet hunyt az előítéletei felett, amelyek most újra előtüremkednek. Tavaly novemberben két szék között a pad alá esett – vőlegényével szakított, majd az új remény, a kriminálpszichológus dr. Lengyel pedig csak kecsegtette –, nem kíván újra seggre ülni. És az, ha Róbert érett fejjel – bár azt nem kérdezte, hány éves –, ennyire vonzó külsővel még nem talált komoly kapcsolatra, azt jelenti, nem is keres. Vagy azt, hogy kibírhatatlan fráter. A hasonló fazonoknál arra megy ki a játék, hogy testestül-lelkestül és szőröstül-bőröstül magáénak tudják a kiszemelt nőt, aztán ahogy sikerül birtokba venniük, annak rendje és módja szerint eldobják, mint egy megunt kacatot.

– Szóval ki az, akinek nem veszed fel a telefont? – érdeklődik a férfi.

– A férjem. Úgyhogy menned kell! – Laura egy pillanatig tényleg azt gondolja, hogy ez a válasz egy csapásra mindent megold. – Mindig hív, amikor végez a műszakkal. Orvos. Ügyeletes volt az éjszaka.

Róbert ismételten felkacag. Van valami bosszantó a nevetésében, talán az, hogy általában rajta szórakozik.

– Az jó. Akkor ismerősként fogják köszönteni, amikor visszaviszi a mentő – hahotázza, majd a kezét Laura lába közé csúsztatja.

7
Anna

Szofi a FlatFitnesstől mindössze néhány saroknyira egy szédítő belmagasságú házban bérelt lakást. Ezekben az épületekben az ember még egy apróbb lyukban is gyámoltalanul magányosnak érezheti magát, legfőképpen akkor, ha közben valamiféle nyavalya emészti a lelkét. A padlástérből kialakított negyedik emeleti apartman ráadásul akkora hodály, hogy egy népesebb család is vígan eléldegélne benne. Tágas előszoba, három háló, amerikai konyhával összenyitott nappali, két fürdő és egy budoár – mindez felújítva állt egy tizenkilenc éves, egyedülálló lány szolgálatára.

Mialatt Szofi körbevezet a minimalizmus jegyében berendezett otthonában, végig azon tűnődöm, vajon mennyit húzhattak le róla havi bérleti díjként. Biztosan nem két fillért, ráadásul a téli hónapokban a fűtésszámlája is az egekbe szökhet. Ennyi bevétele származhatott a különböző jogdíjakból? Nem szokásom mások zsebében turkálni, de ez azért meghökkentő. És vajon miért herdálta a pénzét ilyesmi luxusra? Érthető, hogy a nevelőotthonból szabadulva, sikerszerzőként az első néhány hónapban nem fukarkodott, ha a kényelméről volt szó, de amennyiben az élet többi területén is hasonlóan nagy lábon él, nem csoda, hogy elfolyik a pénze.

– Csodálom, hogy nem tévedtél el ebben az útvesztőben – jegyzem meg az egyetlen, Szofi által használt hálószobába érve. Némi túlzással tényleg fejtörést okozna, ha egyedül kellene visszatalálnom a kijárathoz.

– Szárnyalás – feleli, nekem pedig halványlila gőzöm sincs, mit ért ezen. Meghökkenésem minden bizonnyal az arcomra ül, mert szórakozottan magyarázni kezdi: – A tér, amiben élek, hatással van a személyiségemre, ezáltal lenyomatot hagy a művészetemben. Kis lakásban szoronganék, a líra azonban korlátok nélküli szárnyalást követel. A plafonra emeltem a tekintetem, lehunytam a szemem, és máris éreztem, ahogy a lelkem a testemtől elválva a légbe emelkedik… Mennyire fog hiányozni…!

Ha nem művészemberek között cseperedtem volna, Szofi giccses válasza hallatán minden bizonnyal zavarba jönnék. Első reakcióként talán viccet sejtve az arcába is röhögnék, ám ilyen tapasztalatokkal gazdagon nevetésemet visszatartva bólogatok süket szövegelésére. Arról van szó, hogy Szofi, mint a legtöbb, a művészetét önkényesen magasztos szintre emelő intellektuel, szeret különleges teremtményként tetszelegni. Ezek az emberek azt gondolják, ők olyannyira értékes tagjai társadalmunknak, hogy puszta létükkel, az uralkodói sarjakhoz hasonlóan, az átlagosnál fényűzőbb életkörülményeket érdemelnek. A véleményükkel szembeszegülőket pedig vagy irigyeknek, vagy bárdolatlanoknak titulálják, és felteszik nekik a megválaszolhatatlan menekülőkérdést: Mit tudhatsz te az én elmém működéséről?

Azt hiszem, Szofi fejébe szállt a minden szempontból korai dicsőség. Az első verseskötetét még a nevelőintézetben írta, tehát különösebb szárnyalás nélkül, sőt talán éppen szorongva vetette papírra strófáit. Az alkotásnak köze nincs a tágas térhez. Szerencsére a lány elég fiatal ahhoz, hogy még a teljes önbutítás előtt térjen észhez. Életem folyamán sok felemelkedést láttam, a legtöbb azonban gyorsan rohamos hanyatlásnak indult. Nem a csúcsra érni, hanem ott maradni kihívás, Szofi pedig már zuhan, kérdés, hogy talál-e kapaszkodót. Én segítek, amennyit tudok.

Mivel Szofi előző nap még autó, illetve új szálláshely híján volt, a főbérlő ma estig adott türelmi időt a költözésre. Ez egészen addig teljesíthetőnek tűnt, míg fel nem tárult előttem az illatfelhőben úszó budoár ajtaja. A lakás többi részéhez képest itt számomra feldolgozhatatlan a káosz. Szofinak annyi márkás gönce, pipereholmija, parókája és egyéb kiegészítője halmozódik a külön helyiségben, hogy egy jelmeztár is büszkén mutogatná gyűjteményként. Csipkednünk kell magunkat, ha idejében szeretnénk befejezni a csomagolást, ezért felosztottuk a munkát: míg ő a dugig zsúfolt budoárt pakolja, én a hálószobában dobozolok.

– Remélem, nem okozok nagy gondot azzal, hogy nálatok húzom meg magam – lép ki a helyiségből kezében egy nyitott tetejű cipősdobozzal, amelyben legalább harminc különféle parfümös üvegcse fala koccan egymáshoz. – Hallottam reggel, hogy Anton nem igazán örvendett nekem. Mármint nem hallgatóztam, vagy ilyesmi… Elég hangosan nyilvánított véleményt.

Nos, igen, Anton nem túl diszkrét fiú. Hangosan vitatkozik, hangos, ha ideges, és szeretkezés közben sem fojtja el a hangját. Én pedig az esetek többségében kifejezetten izgatónak találom gátlástalan harsányságát. Csak a Poloska gúnynéven emlegetett szomszédasszony, aki saját televízióját kizárólag bömböltetve hallja, már többször sérelmezte, hogy – megfogalmazása szerint – illetlen hangok szűrődnek át a falon. Anton válaszul vásárolt neki karácsonyra egy fejhallgatót. Imádom a leleményességét, még akkor is, ha valójában mérhetetlen pofátlanság.

– Volt egy kis vitánk, de végül sikerült meggyőznöm. Ismerem már a gyenge pontjait – kuncogok, néhány vaskos női magazint fektetek a doboz aljára. A legfelső címlapjára nyomtatott, „orális szexiklopédia” felirat láttán feldereng egyezségünk édes megpecsételése.

Szofi somolygásából eszmélek rá, mennyire félreérthetetlenül fogalmaztam. Bár azt hiszem, ő a legutolsó, aki előtt pironkodnom kellene, ha szexre terelődik a szó, mivel a lány maga a két lábon járó bujaság. Minden porcikájából és mozdulatából árad a fülledt, pézsmaillatú erotika. Igen, olyan ő, mint a pézsmaszarvas fitymamirigyéből kinyert parfümösszetevő: észrevehetetlenül gerjeszti be a férfiagyat. Kecsességével Szofi abba a hitbe ringatja udvarlóit, hogy ragadozók, pedig valójában kiszolgáltatott prédák.

– Ettől függetlenül Anton nem lát szívesen… – leheveredik a franciaágyra, kiemel egy üvegcsét a cipősdobozból, majd szimatolni kezdi a szórófejet.

– Ne mondj ilyet! – kérem. – Nincs veled különösebb problémája, egyszerűen nem szereti… A meglepetéseket. Kész tények elé állítottam, azt hiszem. Hasonló helyzetben én is morgolódnék.

Szeretném megelőzni, hogy háború robbanjon ki kettejük között. Szofi mindössze néhány napra költözik hozzánk, de azt is túl kell élnünk valahogy. Lehetőleg anélkül, hogy bármelyikünk az intenzíven vagy a pszichiátrián kötne ki. Hármunk közül leginkább Antonnak megpróbáltatás a helyzet, ő az, aki hajlamos mindent és mindenkit kisajátítani, egyetlen éjszakánál hosszabb ideig pedig eddig senkivel nem osztozkodtunk szerelmi fészkünkön. Persze nekem sem túl kényelmes, hogy nyakunkra ült egy csoporttagom, Szofi beköltözése mégis éppen kapóra jött.

Az utóbbi időben egyre több aggasztó megjegyzés hagyja el Anton száját, és félő, hogy nála a féltékenység könnyen diktatúrába torkollhat. Többször alakult ki köztünk a Lélektánc kapcsán nézeteltérés, nem örülnék, ha megpróbálna kalitkába zárni. Amit ő szívszerelmi gondoskodásnak vél, valójában birtoklási törekvés.

– Muszáj megszoknia, hogy nem minden úgy történik, ahogy ő azt kitalálja – öntöm szavakba elkalandozó gondolataimat.

– Látszik, hogy irányító típus – búgja kacérkodón Szofi.

– Rosszabb! – felelem árnyalatnyit vörösödve. – Mostanában néha szörnyen basáskodón viselkedik. Olyankor rettenetesen kiborító tud lenni.

Anton a háromgyermekes Erős család középső fia, másodszülöttsége pedig akut fájdalomként egész életére kisugárzik. Pszichológiában ismert a középsőgyermek-szindróma. E jelenség lényege, hogy a három utód közül a középsőt szüntelen bizonyítási kényszer gyötri: míg az idősebb testvért komolyabban veszik, a legkisebb a bájával vonja magára a felnőttek figyelmét, így a másodszülött általában láthatatlannak érzi magát, testvéries osztozás helyett foggal-körömmel védi a tulajdonát, illetve mindent megtesz, hogy középpontba kerüljön. Utóbbi okán a nagy számok törvénye szerint a testvéreiknél gyakrabban keverednek slamasztikába. Valószínűleg ezért történhetett, hogy Anton, szüleik tisztességes életvitele – édesanyjuk a helyi szupermarketben dolgozik, apjuk autószerelő – és nevelése ellenére rossz útra tévedt. Először csak a külvárosi haverokkal bandázva lett drogfogyasztó, majd amikor rájött, hogy dílerként hamar és sokat kaszálhat, becsatlakozott a bizniszbe. Biztosan akadtak olyan pillanatai, amikor eljátszott a gondolattal, hogy az éjszaka császára lehetne. Annak ellenére is a pénzt, a hatalmat és a tulajdonlást tekintette istenének, hogy abszolút alkalmatlan volt a szolgálatukra. Hatalmaskodási vágya mára mindössze az én kisajátításomra koncentrálódik.

– Zsarnoksága ellenére nagyon odavagy érte. De nem csodálom, ínycsiklandó darab. Reggel meggyőződhettem róla – kuncog Szofi.

És azt még nem is látta, mi rejtőzött az odatartott alsógatya takarásában – gondolom, majd fejcsóválva közlöm a lánnyal.

– Ez legkevésbé a külsőségekről szól.

Az igazság, hogy Anton közel sem olyan kiállású férfi, amilyet leányfejjel magam mellé képzeltem. Azt gondoltam, az én társamnak mediterrán típusú, sármos szeretőként sötét haja, szúrós borostája és mogyoróbarna tekintete lesz. Ezzel szemben egy világos tónusú, a legérettebb pillanatában is kisfiús zsánerű, gribedlis férfi rabolta el a szívem. Szenteskedő volna azt állítanom, hogy ha ismeretlenül sétálna el mellettem az utcán, nem nézném meg magamnak. Az ízléskülönbség ellenére kifejezetten dögösnek látom, de azt gyanítom, csintalan falánkságnál emésztőbb vágyat nem gerjesztene bennem. Melyik nő venne komolyan egy zsivány tekintetű, összefirkált, az élet akadályait kelletlenül megkerülő szépfiút? Számomra mégis ő lett a férfi, akivel társamként tervezek, és aki bebizonyította, az élet gyakran az álmoknál is gyönyörűbb csodákat produkál.

– Jaj, Anna! – horkan fel Szofi, és újabb üvegcséért nyúl. – Minden a test körül forog. A testünkön múlik a létezésünk, a lehetőségeink és a boldogságunk. Test a lélek nélkül működhet, a léleknek azonban nincs helye test nélkül. De nem hiszem, hogy ezt egy táncosnőnek magyaráznom kellene – ingatja a fejét. – Külsőségeit tekintve pedig Anton pofija, kócos haja, izmai és tetoválásai garantálják, hogy mágnesként vonzza a nőket. Biztos csöpögnek utána.

De még mennyire hogy csöpögnek! Féloldalasan elmosolyodom, amint felsejlik emlékeim közül, Anton milyen lehengerlő hatással van a nőkre. Az elmúlt öt évben gyűlölködő pillantásokból és rosszindulatú megjegyzésekből széles kollekcióra tettem szert; nemegyszer történt már olyan, hogy az orrom előtt kínálkoztak fel neki. Többen csodájára járnak, amiért még nem háborított meg a féltékenység. De mit tehetnék? Ha Anton el akar menni, úgyis megteszi, nem feküdhetek a küszöbre, és nem élhetek örökös gyomorgörccsel, csak mert vonzó pasim van.

– Férfias, mégis olyan kis… Dögönyözni való – kacag. – Tudod, mit csinálok a hozzá hasonló fiúkkal az ágyban? Kihasználom minden porcikájukat. Én teszem magamévá őket! Mindenhogy.

A kettősség valóban Anton egyik ismérve, egyszerre tűnik vadnak és gyámolatlannak. Gondoskodásra szoruló rettentő – külsőleg mindenképp.

– Mit jelent, hogy mindenhogy magadévá teszed őket? – érdeklődöm Szofitól, bár kicsit tartok a válaszától.

Sokat sejtetően elvigyorodik, majd fejével az ajtó mellett álló, fehérre mázolt tonett íróasztal felé bök:

– Nézz be a fiókba! Már ha ki mered nyitni – kacsint.

Furcsállom kihívó hangját, miért ne mernék benézni egy fiókba? Pláne, hogy munkamegosztásunk szerint azt is nekem kell majd kipakolnom. Vállamat megrántva lépek az asztalhoz, ezüst fogantyúját megragadva kihúzom a nehéz fiókot, majd bezsúfolt tartalma láttán felröffen belőlem egy zavart kacaj:

– Ezt a gyűjteményt te fogod bedobozolni! – utalok a megszámlálhatatlan mennyiségű bilincsre, ostorra, illetve a legalább fél tucat, legkülönbözőbb formájú vibrátorra. – Azt gondoltam, te nem szorulsz rá ilyesmikre.

– Csak azt ne mondd, hogy ti nem játszotok segédeszközökkel – néz rám fejét hangyányit előre döntve, hitetlenül.

Nehezen találom azt a választ, amely minden tekintetben megfelelő, a nagy gondolkodás közepette végül ötletem támad.

– Cseréljünk titkot!

Kurzusom nem csupán a tánc eszközeire támaszkodik – heti kétszer körbeülünk, hogy lelkünk mélyére ásva beszélgessünk egymással. Moderátorként olyan témákat vetek fel, amelyek segíthetnek megnyílni a tagoknak. Nem rendezek felvételit, aki szeretne, arcpirító kérdések nélkül csatlakozhat. Ameddig az illető önmagától nem avat be, én sem tudom, milyen probléma vezette a csoportba. Nincs kötelezettség, mindenki akkor és annyit árul el magáról, amikor, illetve amennyit szeretne. Előbb-utóbb persze mindenkinél összegyűlik a kibontakozáshoz szükséges bizalommennyiség, és kifakad a sajgó kálvária. Szofi az egyik legaktívabb tag, imád véleményt formálni a többiek eseteiről, eközben önmagáról eddig vajmi keveset osztott meg. Amikor a szentesti, rendhagyó, ajándékozós foglalkozásunk során üveges tekintettel, egészen biztosan drog hatása alatt betoppant, azt szajkózta, hogy elment. Igyekeztem kideríteni, hogy ki, miért, mikor és hogyan ment el, ezt azonban máig nem árulta el, tehát egyelőre fogalmam sincs, mi vezette a körünkbe. Árvaságát, drogproblémáit, illetve a művészetét leszámítva semmit nem tudok róla. Véleményezései során persze akaratlanul elárul magáról egyet s mást, de ezek nüánszok, amelyek ráadásul gyakran ellentmondásban állnak egymással. Azt hiszem, a mostani kitűnő alkalom arra, hogy a férfiakat kibeszélve, kicsit közelebb kerüljünk egymáshoz, és megfejtsem Szofit. Ehhez persze nekem is adnom kell. Amikor némi vacillálás után bólint titokcserés felvetésemre, belekezdek.

– Nem járt odabent semmi, és senki más Antonon kívül.

– Te jóságos ég! Neked ő az első pasid? – Felelnem sem kell, leolvassa arcomról a választ: – Meddig voltál szűz?

– Húszéves koromig.

– De hát most is csak huszonkettő vagy – Szofi teljesen elképed. – Hogy a fenébe bírtad? Apácazárdában nevelkedtél, vagy mi?

– Nagyon nem – nevetek fel. – Három évet dolgoztam egy sztriptízbárban, Antonnal is ott ismerkedtem meg. Ő akkor még szó szerint rosszfiú volt.

– Rossz? – kérdez vissza értetlenül.

– Maradjunk annyiban, hogy ismert volt a drogfogyasztók körében – heherészem, nem akarok erről bővebben mesélni, mert megállapodtunk Antonnal, hogy a múltunk mások előtt tabu. Ha magamról mesélek is, őt semmiképpen nem szeretném kellemetlen helyzetbe keverni.

– Te kurva voltál, Anton pedig dílerként az első kuncsaftod? – kerekedik el Szofi szeme, majd elismerően hozzáteszi: – Ez cseszett romantikus.

– Csak táncoltam – védekezem. – Még meztelenre sem vetkőztem.

Szofi nem tűnik meggyőzöttnek, de egy másik téma sokkal jobban érdekli: – Honnan tudhatnád, hogy ő számodra az igazi, ha még nem próbáltál mást?

– Szerintem ezt egy nő megérzi.

– Naiv – legyint. – A nő legfeljebb a férfi lábszagát érzi, a többi mind csak társított remény. Fantázia. Tévképzet. Lelkileg bárkivel összecsiszolódhat az ember, elég egy közösen átélt tragédia, és a legádázabb ellenségeinkkel is összeborulunk. A test azonban nem hazudik. Honnan tudhatnád, hogy mi a kielégítő számodra, ha nem szereztél tapasztalatokat?

Szofi elmélkedése csontig hatol. Ismeretségünk első három évében, a köztünk pattogó, beteljesületlen vonzalom hatására hajlamosak voltunk bántani egymást Antonnal. Aztán Maja és Leon borzalmas esete megadta a végső lökést, amelynek hatására ölés helyett összeölelkeztünk.

– Nehogy azt mondd, hogy soha nem izgatott másik férfi, szüzike! – kacsint Szofi egy újabb üvegcsét szimatolva.

Most provokál? Lehet, hogy botorság volt ennyire kitárulkoznom előtte, ha azonban már megtettem, muszáj az én értékrendem, ám az ő elvárásai szerint válaszolnom.

– Külsőleg természetesen megnézek más férfiakat, de nem hinném, hogy valaha elcsábítható lennék. Legfeljebb, ha valami miatt szakítanánk Antonnal, és a helyzet visszafordíthatatlan volna… – Éppen hozzátenném, nem hiszem, hogy történhet valaha ilyesmi, amikor Szofi a szavamba vág.

– Szerintem, ha ő lenne életed szerelme, ilyet sem mondanál – ingatja fejét Szofi. – Ne érts félre, nem azt mondom, hogy szépelegsz, amikor szerelemről beszélsz, hanem hogy huszonkét évesen még nem lenne szabad ennyire elzárkóznod a kíváncsiságodtól.

Azt hiszem, beszélgetésünk ezen irányba haladva zsákutcába vezetett, bármit válaszolok, Szofi azt úgy forgatja, hogy neki legyen igaza. Ő kalandor, én pedig jobb szeretem az állandóságot. Kár a szóért, úgyis meggyőzhetetlen, gondoljon, amit szeretne, inkább behajtom azt, amiért felvetettem a játék ötletét.

– Most pedig következzen a te titkod! – kacsintok. – Mesélj! Van pasid? Vagy inkább azt kérdezzem, hogy hány van?

Megrázza a fejét. A széltében és hosszában egyaránt csaknem a teljes falfelületet kitöltő ablakon beömlő ellenfényben vörös haja olyan élénk, mintha lángcsóvák táncolnának a fején.

– Most egy sincs – jelenti ki, majd néhány másodperccel később hozzáteszi: – Három hónapja zárult le egy kapcsolatom.

– Szenteste? – kérdezem puhán, mire bólint. – Ő volt az, aki elment?

Vállat von, majd néhány tétova pillanattal később, keményen elém veti:

– Meghalt.

Szofi oly egyszerűen mondta ezt, mintha azt ecsetelné, hogy február közepéhez képest milyen szép, üde napra ébredtünk. Felkészületlenül ért az információ, az pedig különösen megdöbbent, hogy napi szintű találkozásaink ellenére sem vettem rajta észre a gyász jeleit. Nem kell szerelem, hogy az embert megviselje, ha eltávozik egy hozzá közelálló. Én már csak tudom, ha a férfiak terén nem is, veszteségben és gyászban otthon vagyok.

– Részvétem – heveredem mellé az ágyra, majd átkarolom a vállát.

– Kösz – húzza el zavartan a száját.

Szofi kirajzolódó története egyre absztraktabb. Miközben azon tűnődöm, miként képes ennyire könnyen viselni a társa elvesztését, megszólal:

– Nyilván érdekel, mi történt vele – felvetésére beismerően bólintok. – Szívroham. Hatvan fölött már meglehetősen magas a kockázata.

Szenvtelensége válasszal szolgál a megérkezésünk óta felmerülő, összes kérdésemre.

– Szóval ő fizette ezt a lakást – bököm ki a végeredményt.

Bólint.

– Ez Mackó lakása, a felesége pedig most bosszút áll – gyűlnek könnyek a szemébe. – Ugye, nem ítélsz el emiatt?

Megcsóválom a fejem, és tényleg nem ítélkezem felette. Inkább magamon lepődöm meg, hogy gyanakvásomat az éjszakában hagyva mennyire jóhiszeművé váltam. Korábban már magamtól összeraktam volna a gyanús részleteket: csábító, munkanélküli, mégis mindig csinos, árva lány, aki álomlakásban él. Annyira nyilvánvaló…

– Örülök, hogy megbízol bennem – mondom őszintén.

– Én tényleg szerettem őt. Nem szerelemmel, de szerettem – suttogja. – Segített a szárnyalásban. A legtöbb férfival az a baj, hogy megakadályozzák a szárnyalást. Sőt, ahogy az égbe emelkedsz, visszarántanak, és még el is törik a szárnyadat, nehogy eszedbe jusson újra felemelkedni. – Gondolatai nyomán elhúzom a számat, amiért mostanában kísértetiesen hasonló érzések marcangolnak Antonnal kapcsolatban. – A férfiak egy dologra alkalmasak…

– Hogy fizessenek? – kacagok fel kínomban.

– Anna, én nem vagyok kurva – jelenti ki teljes komolysággal, és csuklójára permetez az egyik parfümből. – A kurvák pénzért szexelnek. Nem volt intim kapcsolatunk Mackóval. Igen, néha kaptam tőle pénzt, és ingyen lakhattam itt, de egy ujjal sem ért hozzám úgy. Máshogy kompenzáltam.

Komolyan azt gondolja, miután ő kételkedett abban, hogy én mindössze táncoltam az Ördögben, higgyek neki? Tényleg ennyire naivnak tűnök? Mi mást kérhetett volna Mackó? Tűnődésem közben orromig gyűrűzik az imént kispriccelt, jellegzetes illat.

– Milyen parfüm ez? Opium?

Bólint.

– Régies, de szeretem, mert a múltba visszanézve mindig olyan egyszerűnek tűnnek a dolgok. És ez a parfüm eredetije, ma már egy szabályozás miatt kihagyják belőle a szegfűszeges bukéért felelős összetevőt. Ebben a formában már-már ritkaság.

Az Yves Saint Laurent divatház kultikus, Opium névre keresztelt parfümje jellegzetes, szédítő, vastag és nosztalgikus illat. Démoni. Élénk víziót ébreszt bennem: lokál, füstfelhő, valamint karcos női énekhanggal keveredő blues dallam masszája tölti ki a fantáziám. Merengőn megjegyzem:

– Az édesanyám is ezt a parfümöt használta.

Az Opium jellegzetessége a rendkívüli tartósság, édesanyám hátrahagyott vörös sálján fakultan ugyan, de a mai napig érzem a merész illatot, amely puszta létezésével is a női emancipációt hirdeti. Az erős és megingathatatlan nők illata.

– Neked adom – nyújtja felém az üveget Szofi.

– Nem fogadhatom el – mosolygok hálásan. – Most mondtad, hogy ritkaság.

Szemforgatással felel.

– Amint látod, rengeteg parfümöm van. Nekem ez egy a sok közül, neked viszont nagy jelentőséggel bír. Ne kéresd magad! Segítesz nekem, természetes, hogy valahogy meghálálom.

Elérzékenyült, csillogó tekintettel fogadom el, olyan óvatosan forgatom ujjaim között az üvegcsét, mintha bármelyik pillanatban elrepedhetne.

– Visszatérve az előbbi témára, van fiú, aki tetszik – szólal meg váratlanul Szofi, és pajkosan hozzáteszi: – De nem fogom elárulni, hogy kicsoda.

– Az már fél siker, ha van kiszemelt – mosolygok rá, és sejtem, kiről lehet szó.

8
Laura

– Nézzenek oda! – rikkant Judit, amikor a nyomozónő a megbeszélthez képest két órával később belép irodája ajtaján, majd szimatolást mímelve, szemtelenül hozzáteszi: – Mintha szexszagot éreznék a levegőben…

Laura az orra hegyére csúsztatja a napszemüvegét, hogy lesújtó pillantást vethessen a kolléganőjére. Azt a fajtát, amelyről az elmúlt évek bőséges gyakorlása alapján úgy gondolta, karikás szemmel is kiválóan megy neki. Vagy tévedett, vagy kizárólag a szexista megjegyzésekkel szurkálódó zsaruk fogták be a lepénylesőt. Juditnak esze ágában sincs témát váltani, sőt olyan izgatott, mint aki most tudta meg, hogy kihúzták a számait a lottón.

– Jóságos ég! Gondoltam, hogy nem azért… Te tényleg… – vigyorog, majd tekintetét az égre emelve, ujjait imára kulcsolva egyetlen mondatba tereli elkalandozó gondolatait: – Hát megtört az átok!

– Miféle átok? – értetlenkedik Laura, és a fogasra akasztja bézs ballonkabátját.

Az elmúlt hetek tavaszba hajló időjárása után ma hajnalra, akár egy vészjósló borzongás, jeges fuvallat söpört végig a városon. Bár Laura nem szíveli a hideget, ezúttal kifejezetten hálás, hogy garbót húzhatott – ugyanis Róbert, mint ahogy az éretlen siheder fiúk körében dívik, kiszívta a nyakát. Rendben, a férfi sem úszta meg stigmák nélkül, de a sebesre karmolt hát mégiscsak könnyebben leplezhető, azaz a két kéjsérülés egyáltalán nincs egálban…

– Megtörted a Lengyel-átkot – vigyorog Judit. – Rád fért már, hogy végre elkapjon, és megdögönyözzön valaki.

Laura csaknem lefejeli a fogast. Nem tehet róla – és ha volna ellene gyógyír, minden pénzt megadna érte –, de Lengyel Dávid nevének említése a mai napig gyomorszájon vágja, fájdalomtól kínlódva mosolyogni pedig keserves, a nyomozónő szenved is tőle rendesen: – Ez, jó… Megdögönyözni… Egyébként már túltettem magamat Dávidon.

Judit kecsesen a saját szájára csap, majd üzembe helyezi a kávéfőzőt.

– És nyugodj meg, nem kell majd a naptáramba új programcsoportot vezetned. Szó nincs szerelemről – teszi hozzá a nyomozónő, de Judit kézfejéből kacsacsőrt formálva jelzi: mondhat neki bármit, egy szavát sem hiszi. Nem derül ki, hogy a Lengyel Dávidról vagy az új szerelemről szóló rész felől akadnak kétségei, Laura azonban jobbnak látja, ha a kérdést most – és a jövőben soha – nem bolygatja.

Judittal gimnazista koruk óta barátok, igaz, az utóbbi években kevesebb idejük maradt egymásra. Telefonon tartották ugyan a kapcsolatot, a személyes találkozók elmaradoztak, ami elsősorban a nyomozónő rendszertelen munkabeosztásának, másodsorban egy férfi, nevezett Kovács József számlájára írható. Ugyanis a főnökéből a szeretőjévé, majd a férfi súlyos balesete után élettársává avanzsáló Kovács nyomozó nem szimpatizált Laura barátaival. De ez egy cseppet sem meglepő, hisz a férfi saját magán kívül kevés embert kedvel. Amikor a nyomozónő hosszas tépelődés után véget vetett kilátástalan párkapcsolatának, majd felmondott a rendőrségnél, első dolga volt, hogy felkeresse Juditot. Sőt, munkát is kínált az éppen álláskereső nőnek, aki hamarost a Fényes Magánnyomozó Iroda asszisztense lett. Judit derűlátó természete a legsötétebb viharfelhőkön is átragyog, ezért a mindennapi ügyek intézése mellett ő tartja a lelket a mindössze csordogáló megbízások, és az anyja fojtó közelsége miatt egyre fásultabb barátnőjében.

– Kezdjünk neki! – közli Laura, majd a közelben álló porszívóra pillant.

A hét elején átnézték Judittal az iroda kiadásainak listáit, olyan pontokat kerestek rajta, amelyek lehagyásával spórolhatnak. Az amúgy is rendszerint félmunkát végző takarítószolgálat például felesleges luxus, a két barátnő megbeszélte, inkább bejárnak vasárnaponként néhány órára, minthogy Laurának újabb pénzügyi – vagy bármiféle – támogatást kelljen kérnie Marianntól. Ami azonban a hét elején még jó ötletként lelkesítette a nyomozónőt, másnaposan kifejezetten hülyeségnek hatott.

– Szerintem várd meg a kávéd – vet felé egy kedves mosolyt Judit. – Különben takarítás közben eldőlsz, mint egy darab fa, és az orrlyukaddal fogod felporszívózni a porcicákat.

Laura engedelmesen bólint, majd előreejtett vállal mélyet szippant a frissen fövő kávé aromájából. Judit nélkül talán rég felhagyott volna az álmai között szereplő magánnyomozó iroda megvalósításával. De akkor mihez kezdene? Menne el virágkötőnek? Vagy alapítana egy saját takarítóvállalkozást? A gondolattól kirázza a hideg, hiszen ő csak a nyomozáshoz ért. Bármennyire instabil a Fényes Magánnyomozó Iroda helyzete, muszáj hinnie, hogy még biztos lábakra állíthatja a vállalkozását. Akkor pedig lesz keret takarítószolgálatra és egyéb luxusra. A szebb jövőt vizionáló gondolatai az éppen folyamatban lévő megbízásuk köré terelődtek.

– Máté nem jelentkezett véletlenül? Elkészülhetne végre a képekkel.

– Nem, Máté még lesben áll. Egyelőre nem sikerült elcsípnie azt a seggfejet – csóválja a fejét Judit, és mindkettejük bögréjébe friss kávét tölt.

Laura mérgében ökölbe szorítja a kezét. Máté egy pelyhes seggű fotós, az iroda jelenleg egyetlen megbízása kapcsán, egy házasságtörő gazdag férj nyomában lohol. A munkát Mariann szerezte, ő tartotta a kapcsolatot a felszarvazott feleséggel, aki gyakorlatilag minden szükséges információnak birtokában volt. Tudta például, hogy férje melyik motelban enyeleg heti rendszerességgel a szeretőjével. Nyomozásra tehát nem volt szükség, Máténak csupán annyi dolga akadt, hogy a férfit követve képi bizonyítékokat készítsen a válóperes papírok beadásához. A fiú azonban állítja, hiába jár a fickó nyomában, eredményre eleddig nem jutott, és félő, a pasas megneszelte, hogy figyelik. Akkor pedig új tervet kell szőni, ami további időveszteséghez, ezáltal pedig nézeteltérésekhez vezet.

– Történt azonban egy nagyon fontos dolog! – tesz sejtelmes megjegyzést Judit, de csak az után folytatja a mondatot, hogy három szem édesítőt pottyant a kávéjába. – Mégpedig az, hogy a főnökasszony két órát késett a munkából.

Laura lehunyja, majd megdörzsöli fáradtságtól égő szemét. Korai volt azt feltételeznie, hogy a pletykaszagot fogott Judit leszáll róla, és nem próbálja kicsikarni belőle az éjszaka szaftos részleteit. Maga elé tartja a piros pettyes bögrét, és hagyja, hogy a forró gőz az arcát, az intenzív kávéaroma pedig az orrát kényeztesse.

– A szívbajt hoztad rám, hiába hívogattalak, hogy hol a pokolban jársz, elcsapott-e egy busz, esetleg kiestél-e az erkélyről, kikapcsoltad a telefonod. Szóval a nagy riadalomért cserébe tartozol annyival, hogy mesélsz – dorgálja Judit Laurát, aki zavarában megpróbálja kitágítani garbója nyakát. – És hát most is fülig vörösödsz, szóval ne akarj becsapni, biztos, hogy pénisz van a dologban. De ha irigy vagy, és nem akarsz mesélni róla, hát akkor… Pukkadj meg! Eddig sem beszéltél a fickóról, biztos valami mutáns csápokkal, és szégyelled a friss perverziódat. Vagy nem bízol bennem, és félsz, hogy lecsapom a kezedről, amit egyébként nem csodálok, hiszen melyik pasas tudna ellenállni a bájaimnak?

Judit egy fotómodell kecsességével meglibbenti szőke hajtincseit, mire mindketten jóízűen felkacagnak. Barátnője humorizál, éppen ellentétesen vélekedik magáról, mert szent meggyőződése, hogy két terhessége, illetve három világra hozott gyermeke hazavágta az alakját. Igaz, ami igaz, némiképp belegömbölyödött a családalapításba, de Laura nem látja annyira vészesnek a helyzetet. Judit világéletében töltött galamb típus volt, kövérnek azonban csak a rosszindulattal csordultig telt emberek titulálhatták, az pedig teljesen normális, hogy a szülések valamelyest változtattak teste arányain. Kilói gyarapodása egyedül őt zavarja, a férjét ismerve nem kell aggodalmaskodnia. Dénes annál mélyebben tiszteli és szereti, mint hogy kicsit szélesebb csípő, méretesebb fenék, vaskosabb comb vagy némi rárakódott zsírpárna miatt máshol keresse a boldogságot. Így is boldog mellette. Laurát mindig valamiféle ártalmatlan, mégis érezhető irigység fogja el, amikor a barátnője férjére gondol. Félreértés ne essék, nem Dénesre, hanem a családcentrikusságában rá hajazó fickóra fáj a foga, aki közel húszévnyi házasság után is ugyanúgy rajong a nejéért. Dénes még a gimnáziumban kezdett el udvarolni az egy évfolyammal alatta járó Juditnak. Bőven rácáfoltak a diákszerelmekről szóló sztereotípiákra, ugyanis azóta elválaszthatatlanok. Kapcsolatukat mintha gyöngybetűs meseként írták volna: a középiskola után összeköltöztek, továbbtanultak, majd Dénes rendkívül romantikus körülmények között megkérte Judit kezét a lány diplomaosztójakor, kilenc hónappal később pedig már érkezett is első közös gyermekük, Izabella. Judit sok osztálytársnőjükkel ellentétben soha nem hajtott arra, hogy háztartásbelivé, viccesen emlegetve „tenyészasszonnyá” váljon. Újságírónak készült, és már jóval a Szex és New York-láz előtt egy céltudatos, modern, ámde értékkövető nőknek szóló magazin alapításáról álmodozott. Úgy tervezte, amint a kislánya eléri az óvodáskort, munkát keres, az élet azonban közbeszólt. Izabella születése után a Pehely család tündérmeséje rövid ideig drámai fordulatot vett: Izánál krónikus kruppot diagnosztizáltak. Az asztmatikus betegség velejárójaként gyakran törtek a lánykára hosszan elhúzódó, életveszélyes, fulladásos rohamok. Állandó felügyeletre volt szüksége, így Judit képtelen volt munkát vállalni mellette. Hat, gyakran reményvesztettséggel tarkított év után, a szeretet fűtötte küzdelemben a kislány végül tünetmentessé vált, ám egyetlen harc sincs áldozatok nélkül: míg gyermekük egészségéért a kórral viaskodtak, a szülők elhidegültek egymástól. A félelem és a bizonytalanság hosszú hónapokra felülírta a maguk mögött tudott éveket, környezetük már temette a kapcsolatukat, amikor az utolsó pillanatban Izabella gyógyulásának híre, mint valamiféle feloldozás, a házasságukat is visszahúzta a halál torkából. Így történhetett meg, hogy Iza tünetmentessége után néhány hónappal Judit újabb örömhírt közölt: babát vár. Pontosabban egyszerre kettőt.

A bajban vánszorgónak tűnt, azóta mégis elszaladt az idő: Iza idén ünnepli a tizennegyedik születésnapját, a nála hét évvel fiatalabb öccsei pedig idén kezdték az iskolát. Az ikrek kicsiként nemcsak ételből, ruhából vagy játékból, de figyelemből is dupla annyit igényeltek, ráadásul a fene tudja, kitől örökölték, de égetően rossz, túlmozgásos kölykök: három óvodából tanácsolták el őket, mire Judit úgy határozott, inkább otthon marad velük. A zsiványság mára sem kopott ki belőlük, ezért egy meglehetősen szigorú, egyházi iskolába íratták őket, hogy talán a rend és a fegyelem majd csorbít a vásottságukon. Juditnak tehát most van alkalma újra, illetve végre élni. Dolgozni, szórakozni és utazni akart. Hihetetlen, de az előbbi okozta a legtöbb vesződséget. Egy harmincas évei közepén járó, tapasztalatlan, háromgyermekes anyának meglehetősen nehéz, sőt szinte lehetetlen a mai világban munkát találnia. Jól kereső mérnök férj mellett nem elsősorban a pénz, hanem az otthon börtönéből való szabadulás motiválta, ezért az alacsony bérezés ellenére is azonnal igent mondott, amikor Laura felajánlotta neki az irodavezetői állást. Csekély saját keresetét teljes egészében magára fordítja: aerobikra, kozmetikushoz, műkörmöshöz és fodrászhoz jár. Emellett minden vasárnap este, a gyerekeket bébiszitterre bízva, Dénessel – vagy ha éppen a férje nem ér rá, akkor nélküle – egy stand-up comedy klubban szórakozik. Bár az újságírói ambíciói az évek alatt megfakultak, újabb álomra talált: amikor összeszedi végre hozzá a bátorságát, szeretne színpadra állni. Lehet, hogy egyszer Laura éjjeli történetét is kifigurázza majd?

– Azért nem meséltem eddig a pasasról, mert… – Egy kávékortynyi szünetet ad magának, hogy kitalálja, mit mondjon, végül az igazság mellett dönt: – Tegnap este ismertem meg.

Judit kis híján kiejti kezéből a bögrét, és olyan pörgén pislog hatalmas szempillájával, hogy Laura egészen beleszédül.

– Te egy olyan férfival szexeltél, akit csak néhány órája ismertél meg? – hitetlenkedik a nő, majd közelebb hajol, és suttogva folytatja. – Esküszöm, hogy nem mondom el senkinek, hogy itt vagy, de áruld el, melyik bolygóról jöttél, és mit tettél a barátnőmmel. Túléli?

– A Vénuszról jöttem – búgja Laura erotikus hangon, aztán a sajátján folytatja. – Egyébként fél…

– Mitől fél? Valami paranoiás az ürge? A lelki sérültek vadállatok az ágyban! – jelenti ki Judit, mintha behozhatatlan tapasztalata lenne ebben a témában, majd rögtön megcáfolja magát. – Bár ezt valami magazinban olvastam, lehet, hogy hülyeség.

Hát ha még azt is elmesélné, hogy a lábujját szopogatta…

Ha valamiről, a lelki sérültek szexuális szokásairól a nyomozónőnek is vannak tapasztalatai. Azonban ahelyett, hogy ezekre kitérne, megcsóválja a fejét. – Nem ő fél, hanem… Fél órát beszélgettünk, mielőtt… – majd amikor barátnője eltátott szájjal bámul rá, próbál szépíteni. – Na, jó, a találkozásunktól talán eltelt egy óra is, mire belekezdtünk.

Judit leplezetlen megdöbbenése még akkor is kitart, amikor a gépéhez fordulva pötyögni kezd a klaviatúrán. Ijesztően viselkedik, bár gyaníthatóan ő is hasonlóképpen vélekedik Lauráról.

– Most mit csinálsz? – érdeklődik a nyomozónő.

– Posztolom a hírt a Facebookra – érkezik Judit komolynak tűnő válasza, amelyet aztán gurgulázó nevetéssel old fel. – Na, jó, azért ekkora szemétláda nem vagyok. Csak beírom a naptáradba, hogy tegnap este kifordultál önmagadból. Hátha egyszer elfelejted, és emlékeztetni kell rá. Mondjuk holnap.

– Kösz, de a gúnyolódásod nélkül is elég cefetül érzem magam – sóhajt a nyomozónő.

– Nem is nézel ki túl Fényesen! – A rossz szóviccek gimnazista koruk óta Judit poénrepertoárjának részei, amelyekre Laura az évek múlásával is ugyanúgy reagál: grimasszal. – Nem az a kínos, hogy megtetted, hanem hogy eddig tartott. Mikor szexeltél utoljára? Másfél éve?

Laura bólint, és eltűnődik, barátnőjének biztosan szüksége van-e arra a bögrényi kávéra, mert a végén felpattan, és koffeintől hajtva cigánykerekezni kezd a folyosón, miközben azt rikácsolja: Másfél év után megtört a Lengyel-átok!

– Ennyi idő után a szex minden formája megengedett! – jelenti ki Judit, majd ahogyan szokott, gyorsan korrigál. – Azaz csak a legális formák. Na, de mesélj, hogy néz ki a pasas!

Tényleg mintha visszacsöppentek volna az iskolás éveikbe: Judit az asztalra könyökölve, állát a tenyerével támasztva, csillogó tekintettel várja, hogy Laura meséljen a férfiról, aki az előző este kiszívta a nyakát. Aztán amikor a nyomozónő beadja a derekát, és pontos jellemzést ad a férfiról, Judit felé fordítja laptopját: – Nem ő a te embered?

A monitoron a News című napilap online kiadása látható, egy méretes képen pedig Róbert vigyorog.

– Atyaég! – ennyi telik Laurától, miután elolvassa a szalagcímet: „Nővel lépett le születésnapjáról a bankigazgató fia!” – Ő valami híresség?

– A Vénuszon nem olvasnak újságot? – forgatja a szemét Judit, majd amikor Laura megvonja a vállát, lemondóan sóhajt: – Ez a pasas a Szentesy bankigazgató fia. Híres sebész.

Sebész, hát persze! A férfi reggel tett ugyan egy megjegyzést, amelyből arra lehetett következtetni, hogy talán orvos, ráadásul márkás ruhái, illetve luxuskocsija is jól kereső állásról árulkodtak, de Laurának nem volt pofája rákérdezni, mivel foglalkozik.

– Legutóbb egy elég bizarr hírrel került a lapokba… – folytatja Judit, de mielőtt befejezhetné a gondolatot, valaki kopogtat az iroda ajtaján.

Mindketten úgy pördülnek a bejárat felé, mintha fülön csípett csínytevők volnának. Laurában pánikot szít a gondolat: türelmetlen anyja talán úgy döntött, ahelyett hogy megvárná lánya visszahívását, inkább meglepetésszerűen beállít az irodába. Fellélegzik, amikor az egyik futárszolgálat emblémájával hímzett egyenruhát viselő, fiatal férfi lépi át a küszöböt.

– Küldemény Fényes Laurának – hadarja olyan tempóval, mintha az egész mondat egyetlen szó volna, majd miután átadta a két dobozból álló csomagot, és zsebre vágta a borravalót, beszédstílusához hasonló fürgeséggel távozik.

– Mi van, ha egy régi ügyhöz kapcsolódva küldték, és egy bomba? – veti fel Judit az egyforma méretű, kocka alakú dobozok fölé hajolva.

– Akkor mindjárt a túlvilágon szervezheted a stand-up műsorodat – replikázik Laura, és felbontja a hozzá közelebb eső doboz tetejére ragasztott borítékot. A kísérőkártyán a következő üzenet áll:

Küldhettem volna vörös rózsát, de azt hiszem, egy húsevőhöz jobban illik ez a növény.

– Mi a fene ez? – kérdezi fanyalgó hangon Judit, amikor Laura végre kinyitja a dobozt.

A növény levelei, mintha éhes szájak volnának, külső részük zöld, belsejük pedig vörös, peremükön fogakhoz hasonló nyúlványok sorakoznak. Laura elvigyorodik.

– Nem fogod elhinni, de ez, kérlek, a Vénusz légycsapója nevű növény. Húsevő.

– Ez… elég beteges – vág fancsali pofát Judit.

A nyomozónő a második dobozra tér, ugyanazon aktust követi: először a levél, aztán a doboz.

Keménynek tűnik, de omlós. Látszatra édes, valójában… Pont olyan, mint a nyelved.

Este nyolc, Juliet.

Ezernyi kérdés harsan egyszerre Laura fejében, az egyik például, hogy a férfi vajon hogyan nyomozhatta ki az irodája címét. Hiszen az még csak hagyján, hogy telefonszámot nem cseréltek, de ő néhány perccel ezelőttig a férfi vezetéknevét sem tudta.

– Ó, hát mégis szorult belé egy cseppnyi kedvesség? – csapja össze a tenyerét Judit, amint belekukkant a keksszel csordultig töltött dobozba.

– Én a helyedben nem… – próbálja figyelmeztetni Laura, de elkésik.

– A francba! Biztos mérgezett! Istentelenül csíp! – vörösödik el Judit arca.

9
Anna

– Kampec azt üzente, holnap szeretne beszélni veled – hadarja üdvözlésemet követően Rika, a fitneszterem hihetetlenül karcsú recepciósa, akinek az ebédjét előző este Szofi dézsmálta.

Rikát cirka négy éve, az Ördögben ismertem meg. Ő is táncoslányként dolgozott, és egyszer egy Majánál tartott összejövetelen meséltem neki a Lélektáncról szőtt terveimről. Tavaly ősszel bukkant fel újra az életemben: az egyik közösségi oldalon írt levelet, és afelől érdeklődött, sikerült-e már valóra váltanom az álmom. Majd amikor közöltem, a projekt megrekedt, felvetette, bemutatna az új munkahelye, a belváros szívében nyíló lakásedzőterem üzletvezetőjének, az imént emlegetett Kampecnek. A negyvenes évei végén járó nő testfelépítésében rendkívül hasonlít a példaképének tartott és megszállottan istenített Madonnára. A hírességről hatalmas fotókat függesztett a FlatFitness falaira, hogy ezzel is ösztönözze a vendégek közül azokat, akiket egy sztár fotója bármire buzdíthat. Kampec gúnyneve egyébként beszédes, legyen szó a személyi edzéseire járókról vagy az alkalmazottairól – mindenkit kifingat. Legalábbis ez a hír járja róla, én ugyanis – lehet, hogy ezzel egyedül vagyok a földkerekségen – eddig csupa pozitív benyomást szereztem róla. Például annak ellenére, hogy terveiben valójában szalszatanfolyam indítása szerepelt, helyet biztosított a Lélektánc megalapítására, ráadásul töredékét kérte el terembérleti díjként, mint máshol tették volna. Persze várható, hogy Kampec jótékonykodása addig tart, amíg pénzügyileg nem válik indokolttá egy gyümölcsözőbb üzletet kötni, és ez nem is feltétlenül rajta, sokkal inkább a FlatFitness tulajdonosain múlik. A jól értesült alkalmazottak egy ideje már sutyorognak, hogy a fantomként létező, soha nem látott nagyfőnökök hőbörögnek, amiért a funkcionális és aerobikteremnek szánt helyiséget esténként dilitáncra használják, mire Kampec csak legyintett: „Fáma” – mondta, majd hozzátette, ne higgyek el mindent, amit az első számú pletykafészekben, azaz a női öltözőben hallok. Akkor megnyugtatott, most azonban kétségkívül gyomorideget okozott üzenetével.

– Baj van? – puhatolózom a mindig jól értesült Rikánál.

– Neki általában van baja – biggyeszti le ajkát. – Szurkolj, hogy minden jól alakuljon Lehellel. A mai ebédemet ellopta valaki a hűtőből, úgyhogy rendelnem kellett. De tudod, az nem az igazi, és felpuffadtam, és mindjárt elered az eső és…

– És mindezek ellenére tökéletesen festesz, Rika! Hidd el, az eső megvárja, míg az étterembe érsz, és akkor is csak azért esik majd, hogy még romantikusabb legyen az estéd – nyugtatom, majd amikor a vonásait kisimítja a megkönnyebbülés, mutató- és középső ujjamat összefonva folytatom. – Ez a pasi anélkül is meg fog érted veszni, hogy szurkolnom kellene, de látod, megteszem. Drukkolok!

Elérzékenyülten bazsalyog, hálája jeléül két puszit nyom az orcámra, majd miután műszőrme kabátjában alaposan megölelgetett, esernyőjét szorongatva, esetlenül toporogva távozik. Tényleg izgatott, amiért végre beteljesült a hetek óta dédelgetett álma: a teniszes pasas randira hívta. Ahol egy álom valóra válik, ott egy másik szertefoszlik – gondolom, miközben arcomra fagyott mosollyal próbálom lecsípni az öleléskor számba keveredett, majd a nyelvemre tapadt műszőrme szálat.

Nagyon remélem, Kampec nem azt fontolgatja, hogy kiteszi a Lélektánc szűrét. Hetekig kutathatnék hasonlóan ideális befogadótér után. A FlatFitness egyrészt könnyen megközelíthető, olcsón bérelem, és nyitvatartási időn túl, például szenteste is rendelkezésemre állt. A legfontosabb adottságokat sorolva megkísért a reménytelenség.

Nem lesz semmi baj! Be kell vonzanom a pozitív energiát! A kurzusra járók, akik sok esetben belőlem merítenek erőt, nem láthatnak rajtam aggodalmat. A fáradt, neonfénytől égő szememet megdörzsölve, gondtalanságot erőltetve lépek az aerobikterembe.

Indulása óta hatan csatlakoztak a Lélektánc kurzushoz, és nagy örömömre ez ideig senki nem morzsolódott le. A legfelemelőbb azonban az, hogy a foglalkozásra járók között kortól, valamint nemtől függetlenül alakulnak ki igazán mély, emberi kapcsolatok. A mi kis színes csoportunkban tökéletesen szót ért egymással például a magányos idős hölgy, a középkorú alkoholfüggő férfi és a nemi erőszak áldozatául esett nő, ráadásul ahogy telik az együtt töltött idő, egyre családiasabbá válik a hangulat. Az ünnepeknek külön figyelmet szentelünk, tartjuk egymás születésnapját, és szenteste is összeülünk. Természetesen akadnak napok, amikor nem mindenki tud részt venni a foglalkozáson, de heti három-négy alkalommal rendszerint teljes a létszám. Sőt, a ma esti kezdésre egy hetedik fő is megjelent a FlatFitness aerobiktermében, bár ahogy elnézem, ő az a típus, aki csak beugrott körbenézni az állatkertben.

Lehengerlő dumájú Carlosszal érkezett, gondolom, az egyik haverja lehet. A tánckurzusokra érkező férfiakra jellemzően, azaz igyekezve a lehető legkisebb feltűnést keltve, a bejárathoz közelebb eső sarokban horgonyoztak le, rám-rám vándorló tekintetükből pedig hamar kiderül, rólam sugdolóznak. Arckifejezésükben egy grimasznyit sem látok abból a falánkságból, amellyel a korukbeli férfiak a hozzám hasonló nőket méregetik. Sőt, nem túlzok: Carlos haverja olyan képet vág, mintha szellemet látna. Kialvatlan vagyok, no, de ennyire pocsékul festenék?

Hozzájuk lépve éppen elcsípem Carlos suttogó mondatfoszlányát.

– Na, ugye, megmondtam, ho-ho-hogy…

– Mit mondtál meg, Casanova? – vigyorgok rá karba font kézzel.

A folytatás a férfiban akad, zavarodott ábrázatából pedig kiolvasom, nem akarja az orromra kötni, miről beszéltek. Esze borotvaéles, roppant átlátszó kibúvóval ugyan, de szinte azonnal kivágja magát.

– É-é-éppen csak azt ecseteltem Ri-Ricsinek, mi-mi-milyen gyö-gyönyörű nő az én Annám. É-é-és, hogy mennyire jó szívű, ke-ke-kedves, gondoskodó és ke-kellemes illatú – bókol szorosan karba font kézzel, padlóra eső tekintettel.

Carlos – aki valójában Károly, de utálja a keresztnevét, ezért azt kötelező jelleggel kerülni kell – huszonhat éves, és nagyjából ugyanennyi kilóval többet nyom, mint amennyi az ideális súlya volna, és laikusok számára is már az első, vele váltott mondatból kiderül: valami nem stimmel a viselkedésével. Gyermekként Asperger-szindrómával, az autizmus enyhébb formájával diagnosztizálták. Ez a kór annyira különböző módon és mértékben szövi bele magát a beteg személyiségébe, hogy nincs rá egyetlen, kidolgozott kezelési módszer sem. Carlos továbbá hajlamos a depresszióra, amely az Asperger fojtásában meglehetősen gyakorta előtüremkedik, és tovább nehezíti a fiú társadalomba való beilleszkedését. Halmozottan hátrányos helyzetét pedig csak tovább tetézi a dadogása, amely nála abszolút közérzetfüggő jelenség. Alapvetően visszahúzódó típus, kerüli a szemkontaktust, mindezek ellenére, ha zavartalanul érzi magát, viszonylag gördülékenyen és kórosan sokat beszél, ezért kapta a Lehengerlő dumájú becenevet. Kampechez járt személyi edzésre, új, sokadik pszichiátere ugyanis azt feltételezi, a fogyással járó sikerélmények javíthatnak az önértékelésén, ami pedig a folyamat végére érve a depresszión is enyhíthetne. Aztán Kampec javaslatára látogatott el az egyik foglalkozásomra, amely komplex módszer: a mozgáson felül a lelki stabilitást is elősegíti. Nehezen integrálódott, kezdetben kínosnak tartotta a táncterápiát, végül annyira szimpatikussá vált számára a társaság, hogy a második alkalommal önként és – szó szerint – dalolva érkezett. Otthonosan és biztonságban érzi magát közöttünk, ami egy Asperger-szindrómás esetében elengedhetetlen. Vajon hol találna hasonló társaságra, ha a Lélektáncot valóban bezárnák?

– Egy igazi úriember vagy, Carlos! – játékosan pukedlizem, majd a vendégünkhöz fordulok. – Szóval Richárdnak hívják.

Bőrcipőt, farmernadrágot, pólót és egy karcsúsított sportzakót visel. Fekete ruhadarabjaival megjelenése tökéletesen egyszerű, mégis elegáns, mintha egy divatmagazinból lépett volna elő. Vagyis inkább mintha a magazin modellje volna. Bár az öltözködése számomra túlságosan gyászosnak hat, jólesik ránéznem. Ennek nyilvánvaló oka a tagadhatatlanul vonzó külseje: sötét haját rövidre nyíratta, orra pisze, borostás arccsontjai élesek, ajka dús, a szeme pedig mandulavágású, mintha volna benne legalább egy csepp keleti vér. Száját kényszeredetten elhúzza, nehezen értelmezhető, hogy mosolyog, vagy ez a szűkölés jele. Nem találkoztam még olyan emberrel, akinél az öröm ennyire könnyen összetéveszthető a fájdalommal.

Vonakodón veszi fel velem a szemkontaktust, így felmerül bennem, talán ő is Aspergerben szenved, ám amikor végre rám emeli átható tekintetét, csaknem felöklel vele.

– Székely Richárd – bólint, miközben búgón, gyönyörűen ejti a hangokat. És a jelek szerint a korabeliek számottevő részével ellentétben az illemet is ismeri, miszerint a nő nyújt kezet a férfinak.

– Hajnal Annaróza – viszonozom a bemutatkozást. – De szólítson csak Annának.

Duzzadó erekkel hálózott, vaskos kézfeje határozottan szorít. Talpraesett férfi, és külső adottságaiból ítélve biztosan nem idegen számára a nőtársaság, meglep hát, amiért feszélyezetten viselkedik velem. Talán találkoztunk már korábban? Lehet, hogy járt évekkel ezelőtt az Ördögben, és ezt érzi kínosak?

Amint kezet fogunk, Richárd csuklóján felcsúszik a ruha, és bőrén előtűnik három, rózsaszínes árnyalatú csík, amelyek mágnesként vonzzák a tekintetemet. Amikor észreveszi, hogy a hegek felkeltik az érdeklődésemet, úgy rántja vissza a kezét, mintha megégettem volna a pillantásommal. Hasonlatom talán nem is annyira költői, mert azt hiszem, régen beforrt égésnyomokat véltem felfedezni Richárd csuklóján. Hirtelen mozdulatától megilletődöm, rettegéssel bámulunk egymás szemébe. Ki ez a férfi, akinek a tekintete, akár a riadt vadállaté, kifürkészhetetlen, áthatolhatatlan és elrettentő? Milyen sötét titkokat cipel?

Carlos megköszörüli a torkát.

– Ri-ricsit kamaszkorom óta i-i-ismerem, azt hi-hiszem, mondhatom, ho-ho-hogy ő a legjobb barátom. Sőt, míg nem csa-csatlakoztam a cso-cso-csoporthoz, a-a-az egyetlen barátom volt. Sze-sze-szeretett volna találkozni veled, gondoltam, e-e-elhozom magammal – süti le szemét a padlóra, közben előre-hátra hintázik a talpán. – Re-re-remek táncos egyébként.

Richárd

– Jobb lesz, ha elbúcsúzom! – fordulok egy lesújtó pillantás kíséretében Carloshoz, aki akaratlanul ugyan, de a kotyogásával a tűzzel játszik. Pontosan a hasonló, kiszámíthatatlan lépések miatt félek őt és bárkit a titkaimba avatni. Az információ hatalom, én pedig szeretem egyeduralmam alatt tartani az életem. Bőven kijutott gyerekkoromban a kiszolgáltatottságból, köszönöm, nem kérek repetát.

– E-e-ezt ne-ne-nem csinálhatod velem, ha-ha-haver! Mindjárt zuhogni kezd, és sza-sza-szarrá fogok ázni! – céloz Carlos azokra a villámokra, amelyeket idefelé, a kocsimból láttunk. – És me-me-megbeszéltük, hogy me-me-megvársz! Me-me-megbeszéltük, hogy utána beülünk kajálni! Me-me-megbeszéltük!

Me-me-meg!

Barátom arcára kiül a kétségbeesés. Az Asperger-szindróma egyik velejárója a túlzó ragaszkodás – tárgyhoz, elvhez vagy ígérethez. Amit megbeszéltünk, tartani kell, a variálás ugyanis teljesen összezavarja, és pánikba hajszolja őt.

– Nyugodtan megvárhatja Carlost – ad engedélyt ímmel-ámmal Annaróza, majd faképnél hagy bennünket.

Ő az. Amikor Carlos megmutatta a Lélektánc-tagokról készült karácsonyi csoportképet, még akadtak kétségeim, mert azt gondoltam, mindössze a fények csalóka játéka a kísérteties hasonlóság, azonban most, a személyes találkozás után megbizonyosodtam: tényleg ő az! Egyszerre bénít és lelkesít, ezáltal kiszolgáltatottá tesz a felismerés: mennyire nevetségesen kicsi a világ.