Ali Smith

Nyár

– részlet –

Fordította: Mesterházi Mónika

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ali Smith: Summer, Hamish Hamilton, 2020

A könyv fordítását a Publishing Scotland támogatta.

The translation of this book was made possible with the help of the Publishing Scotland translation fund.

Copyright © 2020, Ali Smith
All rights reserved
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2023

Nővéreimnek,
Maree Morrisonnak,
Anne Macleodnak

barátaimnak,
Paul Bailey-nek,
Bridget Hannigannek

hogy emlékezzem
barátomra,
Sarah Danielre

és
áfonyás barátomnak,
Sarah Woodnak

Nyári este volt, és ők a kertre néző
nyitott ablakok mellett a nagy szobában
beszélgettek, az emésztőgödörről.

Virginia Woolf

Uram, örökzöldnek tartsd meg emlékezetem!

Charles Dickens – N. Kiss Zsuzsa

Bármilyen hatalmas is a sötétség,
hozzá kell tennünk a magunk fényét.

Stanley Kubrick

erre az emberre,
férfira, nőre gondoltam, hogy magával visz
egy messzi, tágas napos tájra, hol a boldogság
egy pillanat csak, tudtam, sercegő láng a kandallóban,
de hamuvá égetné a sok szenvedést, ha tudná,
átszitált salakká, mint amit most gyászolunk,
mikor az urnák szörnyű simasággal süllyednek
robajjá, füstté, fénnyé, majdnem semmivé.
A mégsem semmit dicsérem, és azt írom.

Edwin Morgan

Ó, meleg hát!

William Shakespeare – Kosztolányi Dezső

1

Mindenki azt kérdezte: és?

Mint: és aztán? Mint vállrándítás, vagy szerinted mégis mit kéne csinálnom?, vagy engem ez annyira kurvára nem izgat, vagy nekem tulajdonképpen tetszik, felőlem mehet.

Oké, nem kérdezte mindenki. Hanyagul fejezem ki magam, mint amikor azt mondják, mindenki ezt csinálja. Úgy értem, annak idején ez világosan jelezte azt a bizonyos kort, mint a lakmusz: ez az elutasító hang. Akkoriban jött divatba, hogy úgy viselkedj, mintha nem érdekelne. Divatba jött hangoztatni, hogy akit érdekel, vagy azt állítja, hogy érdekli, az vagy reménytelen lúzer, vagy játssza az eszét.

Mintha mindez egy teljes élettel ezelőtt lett volna.

Pedig nem – szó szerint pár hónap telt csak el azóta, hogy olyan embereket, akik egész életükben vagy az életük nagy részében itt éltek, ebben az országban, elkezdtek letartóztatni és kitoloncolással fenyegetni, vagy kitoloncoltak: és?

És amikor egy kormány berekesztette a saját parlamentjét, mert nem érte el azt az eredményt, amit akart: és?

Amikor annyian szavaztak olyan embereket a hatalomba, akik egyenesen a szemükbe hazudtak: és?

Amikor egy kontinens égett, és egy másik olvadt: és?

Amikor a hatalmon lévők világszerte elkezdték kipécézni az embereket a vallásuk, az etnikumuk, a szexualitásuk, a gondolataik vagy az ellenzékiségük alapján: és?

De nem. Igaz. Nem kérdezte mindenki.

Messze nem mindenki.

Emberek milliói nem kérdezték.

Országszerte és világszerte milliók és milliók látták a hazugságot, az emberek és a bolygó hűtlen kezelését, és ennek hangot is adtak, vonultak, tiltakoztak, írtak, szavaztak, beszéltek, önkénteskedtek, felszólaltak a rádióban, a tévében, a közösségi oldalakon, tweetek során, oldalak során át.

Amire azok, akik ismerték az és? kérdés hatalmát, azt felelték a rádióban, a tévében, a közösségi oldalakon, tweetek során, oldalak során át: és?

Úgy értem, az egész életemet eltölthetném azzal, hogy tényeket sorolok, és beszélek róla, és forrásokkal és ábrákkal és példákkal és statisztikákkal szemléltetem, hogy mi történik, amikor közönyösek vagyunk, amint azt a történelem világosan megmutatta, és mik a következményei a közöny politikai gyakorlatának, amit, ha bárki tagadni akarna, egy pillanat alatt elutasíthatnak, elég egyetlen csattanós kis

és?

És.

Helyette itt van valami, amit egyszer láttam.

Egy film kockája, nagyjából hetven éve készült az Egyesült Királyságban, nem sokkal a második világháború vége után.

A filmet Londonban forgatta egy fiatal művész, aki Olaszországból érkezett a városba, amikor Londonnak is, mint számos másik helynek, újjá kellett magát teremtenie, azokban az években, csaknem egy teljes élettel ezelőtt, miután világszerte az a több tízmillió mindenféle életkorú ember idő előtt halt meg.

Egy férfi képe, aki két bőröndöt cipel.

Sovány fiatalember, zavart és önbizalom-hiányos típus, elegáns a kalapjában meg a zakójában, könnyedén jár, ugyanakkor terhet cipel: világos, hogy akkor is teher ülne rajta, ha nem vinné a két bőröndöt. Komoly, sovány, gondterhelt, rettentően figyel, és a sziluettje az égből válik ki, mivel egy nagyon keskeny téglaperemen egyensúlyoz, ami egy magas épület szélén fut körbe, vidám, sőt eszelős táncot jár London összedúlt háztetőivel a háta mögött; nem: azok a tetők egész pontosan jóval alatta vannak.

Hogy tud ilyen gyorsan menni anélkül, hogy leesne az épület széléről?

Amit csinál, az hogy lehet ilyen vad, mégis ilyen elegáns, egyszerre ilyen sürgető és ilyen vidám?

Hogy tudja azokat a bőröndöket a levegőben lóbálni, és közben megőrizni az egyensúlyát? Hogy tud ilyen sebesen haladni a puszta űr mellett?

Miért kockáztat mindent?

Értelmetlen lenne erről állóképet vagy fotót mutatni nektek. Nagyon is mozgó kép.

Másodpercekig űzi ezt az őrült, mégis vidám kötéltáncolást a város fölött, miközben túl gyorsan halad a perem cikcakkos ösvényén, ami nem szélesebb egyetlen téglánál.

És:

Vajon én magam leszek-e saját élettörténetem hősnője1 mondja Sacha anyja.

Aztán azt kérdi, Sacha, mi ez? Honnan van?

Sacha az utcai szobában reggelizik, és közben a telefonján olvas. Megy a tévé, és sokkal hangosabbra van állítva, az anyja azt kiabálja túl.

Nem tudom, mondja Sacha.

Ezt normális hangerővel mondja, tehát abszolút lehetséges, hogy az anyja nem hallja, hogy egyáltalán mondott valamit. Nem mintha bármelyik is számítana.

Saját élettörténetem hősnője, az anyja fel-le jár a szobában, és ezt ismételgeti. Saját élettörténetem hősnője, aztán jön valamilyen állomás, és egy tiszt, amit be kell tölteni. Honnan van ez?

Mintha számítana.

Sacha a fejét rázza, de nem rázza annyira, hogy észre lehessen venni, hogy rázza.

Az anyjának fogalma sincs.

Erre jó példa, ami tegnap este történt azzal az idézettel, amit Sacha a neten talált a megbocsátásról szóló esszéjéhez, amit Merchiston mai órájára kellett írnia. Hogy megemlékezzenek a Brexit óta eltelt hétről, mindannyiuknak írniuk kellett egy esszét „Megbocsátás” témában. Sacha mélyen gyanakszik a megbocsátásra. Amikor valaki kimondja, hogy Megbocsátok neked, az olyan, mintha azt mondaná, kevesebb vagy nálam, és erkölcsi fölényben vagyok veled szemben.

De ez a fajta igazmondás Merchistonnál ötös helyett csak négyesre elég, és az egész osztály pontosan tudja, mit kell neki válaszolni, hogy azt a jegyet kapják, amit szeretnének.

Tehát Sacha tegnap késő este keresett pár idézetet a neten, mivel ma kell beadni az esszét.

Ahogy egy múlt századi szerző olyan misztikusan írta, „A megbocsátás az egyetlen módja, hogy változtassunk a történelem visszafordíthatatlan folyamán.”

Az anyja szokás szerint kopogás nélkül jött be a szobájába, és ott állt, és Sacha válla fölött olvasta a képernyőt.

Ó, ez jó, ez az idézet, mondta, tetszik.

Nekem is, felelte Sacha.

És a misztikusan a megfelelő szó ide? kérdezte az anyja. Inkább hangzik filozofikusnak, mint misztikusnak. Ki írta?

Egy misztikus szerző, mondta Sacha, bár fogalma sem volt, nem tudta, ki írta ezt, és azért írta bele, hogy misztikusan, mert jól hangzott a mondatban. De most, hogy az anyja ott lihegett a nyakában, és nem hagyta békén, Sacha felment a Startpage-re, és begépelte a visszafordíthatatlan, a folyam és a történelem szavakat. Feljött az idézet.

Egy európai hangzású szerző, mondta.

Á. Arendt, Hannah Arendt, mondta az anyja. Szívesen olvasnám Arendtet a megbocsátásról, nagy kedvem lenne most hozzá.

Ironikus, gondolta Sacha, mivel sem az apja, sem az anyja nem úgy nézett ki, mintha bármit is meg akarnának mostanában bocsátani egymásnak.

Bár azt nem tudom, hogy misztikusnak nevezném-e, mondta az anyja. Mi a forrás?

A Brainyquote, mondta Sacha.

Az nem forrás, mondta az anyja. Megadja az eredeti forrást? Nézd. Nem adja meg. Rémes.

De a forrás tényleg a Brainyquote, mondta Sacha. Ott találtam az idézetet.

Nem írhatod oda csak úgy, hogy a Brainyquote a forrásod, mondta az anyja.

De igen, mondta Sacha.

Ennél jobb hivatkozás kell, mondta az anyja. Különben nem tudod, hogy honnan jön, amit Hannah Arendt mondott.

Sacha odatartotta a képernyőt. Az anyja felé fordította.

Brainyquote. Quotepark. Quotehd. Azquotes. Facebook. Goodreads. Picturequotes. Quotefancy. Askideas. Birthdaywishes.expert, mondta. Ezek a helyek jönnek fel, amikor beírod az idézet részeit. És ezek csak a legfontosabb források. Egy csomó oldal idézi, hogy ezt mondta.

Nem, mert ha ezek az oldalak csak azt állítják, hogy őt idézik, az nem elég jó, mondta az anyja. Végig kell menned az összes találaton, amíg nincs meg, hogy mi az, amiből konkrétan idézik ezt. Kontextus. Számít.

Igen, de nekem azt nem kell tudnom, mondta Sacha.

De igen, kell tudnod, mondta az anyja. Nézd meg, hogy azokból az oldalakból bármelyik említ-e elsődleges forrást.

Az internet az elsődleges forrás, mondta Sacha.

Az anyja elment.

Úgy tíz percre minden elhallgatott.

Sacha kezdett újra normálisan lélegezni.

Aztán az anyja, aki nyilvánvalóan a konyhai laptopon nézte a Brainyquote-ot, a Quoteparkot és a többit, felkiabált a lépcsőn, mintha személyesen sértette volna meg a Brainyquote, a Quotepark és a többi:

Egyik oldal, egyetlenegy sem ad meg elsődleges forrást, Sach. Nem találom, hol írta ezt Arendt. Úgyhogy nem szabad használnod az idézetet. Nem lehet.

Jó, kösz, kiáltotta vissza Sacha a hálószobájából.

Aztán folytatta, amit különben is csinált, az anyjától függetlenül.

Lehet, hogy nem is Arendt mondta, kiabálta az anyja, aki közben már félig feljött a lépcsőn.

Úgy kiabált, mintha senki nem hallaná.

Nem megbízható, kiabálta.

Ki várja el egy iskolai beadandótól, hogy megbízható legyen? kérdezte Sacha.

Én, kiabálta az anyja. Te. Minden emberi lény, aki forrásokat használ.

Az anyja generációja ilyesmik miatt aggódik pótcselekvésből, hogy ne azon aggódjanak, ami a való világban történik. De ha az anyjának mégis igaza lenne –

Na és ha megjegyzem a végén, hogy az internet szerint Hannah… izé… írta? kérdezte Sacha.

Megint felment a netre, hogy megnézze a vezetéknevét annak az embernek, aki ezt mondta.

Nem elég jó, kiabálta az anyja, miközben megint bejött hívatlanul a szobájába. Mert nincs rá bizonyíték, hogy Hannah Arendt ezt mondta volna. Mi van, ha valaki más volt, csak nem tüntetik fel? Vagy. Mi van, ha senki nem mondta semmilyen eredeti forrásban, csak valaki kitalálta, hogy Hannah Arendt mondta, begépelte a netre, aztán elterjedt ezeken a weboldalakon?

Akkor Hannah Arendt, vagy ki, örülne, mondta Sacha (normális hangerővel, hogy az anyja észrevegye, mennyire hangos). Jó mondás lett volna.

Nem beszélhetsz Hannah Arendt nevében, mondta az anyja (igen, kevésbé kiabál, helyes). Neked hogy tetszene, ha az internet idézne valamit, aztán azt állítaná, hogy Sacha Greenlaw mondta?

Nem zavarna. Örülnék, hogy valaki valahol úgy gondolta, hogy valami jót mondtam, mondta Sacha.

Értem. Tehát az egész az elismerésről szól. Úgy viselkedsz, mintha Roberttel egyidős lennél, mondta az anyja.

Nem, mondta Sacha. Ha még mindig tizenhárom volnék, vagy, isten ments, véletlenül én volnék Robert, azt mondtam volna: térj vissza haladéktalanul az értelmetlen edukációs pedantéria korába.

Ugyan már, Sach, mondta az anyja. Forrás. Számít. Gondolkozz, hogy miért.

Én úgy gondolom, mondta Sacha, és az anyja szemébe nézett. Hogy egy tisztességes, elfogadható szinten dolgozom.

Én a figyelem szintjéről beszélek, ami mindenhez szükséges, mondta az anyja megint hangosabban (mintha a hangosabb azt jelentené, hogy igaza is van). És amit te tisztességes, elfogadható szintnek nevezel, az csak egy társadalmi trükk.

Közben az anyja annyira hadonászott, az ő szobájában, hogy a lámpaernyő himbálózni kezdett.

Mi lenne, ha egy nap arra ébrednél, hogy az egész neten mindenhol azt mondják, hogy te mondtál valamit, amit a világ minden kincséért se mondanál? kérdezte az anyja.

Egyszerűen megmondanám mindenkinek, hogy soha nem mondtam ilyesmit, mondta Sacha.

De mi lenne, ha felmennél a netre, és azt látnád, hogy ettől függetlenül emberek ezrei dühösek rád? kérdezte az anyja. Mi lenne, ha olyasmi történne veled, mint az öcséddel?

Ha valami így felgyűlik, azzal nincs mit tenni, mondta Sacha. Úgyhogy engem nem érdekel, hogy ki mit gondol. Én tudnám, hogy igazat mondtam. És nekem én vagyok a forrásom. Menj, és zaklasd őt. Nekem erre nincs időm.

Mennék. De nincs itthon, mondta az anyja.

Este tíz van, mondta Sacha. Tizenhárom éves. Miféle szülő vagy te?

Aki a leküzdhetetlen nehézségek ellenére minden tőle telhetőt megtesz mindkét gyerekéért, mondta az anyja.

Ezt holnap be kell adnom, mondta Sacha.

Mi lenne, ha tönkretennék a hírneved, és sehová se mehetnél, mert mindenki szégyenletesnek és hazugnak nevezne? kérdezte az anyja.

Megbocsátanék nekik, mondta Sacha.

Hogy mit? kérdezte az anyja.

A megbocsátás, mondta Sacha, az egyetlen módja, hogy változtassunk a történelem visszafordíthatatlan folyamán.

Rövid csend következett, majdnem olyan, mint amikor egy darab közepén az emberek elhallgatnak a színházban. Aztán az anyja hangosan felnevetett.

Aztán Sacha is elnevette magát.

Az anyja odajött, és megölelte Sachát az íróasztalnál.

Az én okos lányom, mondta.

Sacha mellkasát az a fajta melegség járta át, mint amiről régen, amikor igazán kicsi volt, megkérdezte az anyját, mert olyan jólesett, és az anyja azt felelte, ez a belső nyarad.

De még ennél is okosabbnak kell lenned, mondta az anyja épp, miközben szorosan átölelte. Az okos lányoknak okosabbnak kell lenniük, mint a, a.

Mint az okosság tisztességes, elfogadható szintje, mondta Sacha az anyja oldalába.

Ez tegnap este volt. Most meg ma reggel. Sacha átjött ide, hogy megpróbálja békében elfogyasztani a reggelijét, miközben megnézi a telefonján a híreket meg mindenki posztját a Facebookon. De nincs béke. Az anyja összevissza dumál az utcai szobában, szavakat kiabál, és egy csésze kávéval a kezében hadonászik, aminek a tartalma kilöttyen, és szétömlik a parkettán: Sachának párszor már el kellett tennie a táskáját az útból.

A tévé túl hangosan szól, és a hírolvasók a stúdióban és a való világban szintén összevissza dumálnak a szokásos szürreális stílusukban. Amióta Sacha látta azt a műsort, amiben jelmezbe öltözött celebek hatalmas maszkban dalokat énekeltek, és a zsűrinek meg a közönségnek találgatnia kellett, hogy ki van a maszk mögött, az lett a benyomása, hogy a tévében valójában mindenki és minden olyan, mintha maszkot hordana. Ha egyszer láttad, már nem tudod nem látni.

Vedd le! Vedd le!, kiabálják a zsűritagok és a nézők a celebnek, aki kiesett, és le kell vennie a maszkot, hogy az emberek végre lássák, ki volt alatta eddig.

Vedd le! Sacha egyszer látta, ahogy egy férfibanda ezt kiabálta egy lánynak a móló közelében.

Vajon én magam leszek-e, mondja az anyja, saját élettörténetem hősnője. Vagy egy későbbi állomásán ezt a tisztet, ezt a tisztet. Másvalaki tölti be.

Keress rá, mondja Sacha.

Nem, mondja az anyja.

Akkor majd én rákeresek, mondja Sacha.

Ne. Légy szíves.

A légy szívesben benne van az anyja minden létező indulata: mostanában folyton mindent elfelejt, és folyton próbálja nem megnézni online, amit elfelejtett. Annyira menopauzás vagyok. Ez a menopauza. Mintha dacolhatnánk az elkerülhetetlennel, ha a nevét kiáltozzuk. Próbálja rákényszeríteni magát, hogy emlékezzen, ahelyett, hogy megnézné a dolgokat. Ez valójában annyit jelent, hogy fél órán át idegesít mindenkit, aztán felmegy a netre, és megnézi, amire épp nem emlékszik.

Ezt a tisztet másvalaki tölti be, mondja az anyja. Vagy ezt a tisztet más valaki tölti be. Az isten szerelmére, Sach. Halkítsd már le, hogy halljam a gondolataimat. Hogy ne halljam a gondolataimat.

Nem tudom. Eltette valahová, mondja Sacha.

Robert már elindult az iskolába. Az egyik legújabb szórakozása, hogy felhangosítja a tévét, aztán eldugja a távirányítót, mert a távirányító az egyetlen lehetőségük, hogy a tévét bármire rávegyék. A tetején már rég nem működik a ki-be kapcsoló (ez a tévé elég régi: az újat az apjuk elvitte a szomszédba, amikor elment). Ha kihúzzák, akkor fennáll a veszély, hogy nem tudják többé bekapcsolni. Úgyhogy nem húzzák.

A túl hangos dolog pillanatnyilag egy vallási gyűlésről szóló tudósítás, az amerikai elnökhöz van valami köze.

Hívd fel, mondja az anyja. Nézd meg, nincs-e az apádnál.

Szomszéd apa. Mint egy tévés sitcom az anyja idejéből.

Biztos nincs, mondja Sacha.

Hátha, mondja az anyja.

Sacha felhívja Robert mobilját. Rögtön a hangpostára kapcsol.

Kikapcsolta, mondja Sacha.

Naná, mondja az anyja. Majd átkopogok.

Biztos nincs ott, mondja Sacha.

Ashley nem engedi be Robertet, amióta 1. ellopta azt a kis hárfadolgot, amivel walesi dallamokat játszott, 2. eladta a Cash Convertersben, aztán egy borítékban odaadta az árát Ashley-nek, mintha szívességet tenne vele, és 3. megmondta neki (bár Ashley walesi, ami konkrétan brit), hogy ebben az országban már nem látják szívesen, legfeljebb turistaként.

És Mercy dollárviharos sikert arat a Bibliaövezetben, mondja a riporter. Az emberek a nagy fehér reménynek nevezik.

Tényleg: Sacha a Mercy Lovetta Lélekegyházáról szóló bejátszásokban egyetlen embert se lát, aki ne volna fehér.

Személyesen mondta, hogy mondjam el nektek. Közvetlenül nekem mondja. Most is mondja. Hallom a szent hangját, a magasságos mindenható Isten szent hangja hozzám beszél a saját szent szájával, itt van, most is mondja, mercy, mercy (merci, merci!, kiáltják vissza a templomban a hívek, vagy talán azt, hogy Mercy, Mercy, hiszen Mercynek hívják).

Ez meg ki? kérdi az anyja, miközben megint átmegy a szobán, és megáll a tévé előtt.

Egy nagy fehér remény, feleli Sacha. Isten közvetlenül hozzá beszél a szent hangján a szent szájából, bele a fülkagylójába.

Mercy Lovetta, mondja az anyja. Kitalált név. És az a rémes kiejtés. Igazából teljesen úgy néz ki, mint Claire Dunn. Ha Claire Dunn harminc évvel idősebb lenne. És annyinak is kell lennie, lássuk be.

Mindig azt hiszed, hogy a tévében mindenki a te régi ismerősöd, mondja Sacha.

Nem, felismerem. Dolgoztam vele. Ha Claire az, akkor megcsináltatta az orrát, mondja az anyja. Az orra más.

Az orra azért más, mert nem a te ismerősöd, mondja Sacha.

Az anyjára sandít. Mikor az anyja a színészmúltjával jön, az általában annak a jele, hogy túlérzékeny hangulatban van. Sacha anyja valamikor régen színészkedett, mielőtt az apjukkal találkozott, meg mielőtt a reklámszakmában dolgozott volna valamit, amit abbahagyott, amikor megszülte őt meg az öccsét. És ez az egész olyasmikkel is összefügg, amikről a családban senki nem beszélhet hangosan, az anyja anyjával kapcsolatban, aki akkor halt meg, amikor az anyjuk akkora volt, mint most Robert, túl sok gyógyszert vett be, amiről az anyjuk azt mondja, hogy véletlen volt, bár mindenki tudja, az anyját is beleértve, hogy valószínűleg nem volt véletlen, de nem mondják ki soha. (Még Robert sem.)

De az anyja nem tűnik érzékenynek. Legfeljebb kicsit fáradtnak.

A riport azzal ér véget, hogy a kamera a Mercy Lovetta háta mögötti kivetítőre fókuszál, ahol az adományozott pénzösszeg látszik, ami másodpercenként száz dollárral nő.

A következő tudósítás az ausztráliai bozóttüzekről szól.

Forró januárjuk volt, mondja az anyja.

Az első mérések óta a legforróbb, mondja Sacha. És már február van, és azok a tüzek még égnek.

Állítsd a híreket visszanézőre, kéri az anyja. Hadd nézzem meg még egyszer Claire-t.

Sacha széttárja a karját.

Nem tudom, mondja.

Az anyja lenyúl a dívány háta mögé a távirányítóért. Megnézi a polcon a dolgok mögött. Aztán tanácstalanul megáll a szoba közepén.

Sacha utálja, ha az anyja tanácstalan.

Valószínűleg a szobájában, mondja.

Vagy elvitte magával az iskolába, mondja az anyja.

Sacha kimegy az előszobába, és felveszi a kabátját. Megnézi magát a tükörben.

Nem tudom elindítani a visszanézőt, kiabálja az anyja a konyhából.

Mennem kell, kiáltja vissza Sacha.

De átmegy a konyhán, mert az anyja hangjában pánik hallatszik.

Igaz: a BBC iPlayer tényleg nem működik; nem csak az anyja bénázik. De Sacha meg tudja menteni, és még beérhet az iskolába, mert Mercy Lovetta tiszteletes asszonynak saját YouTube-csatornája is van.

MERCY LOVETTA GYŰJT

Minden Mercy Lovetta-videó címében szerepel a fehér szó.

Fehér folt van a teste bőrén.

Ímé, vala egy fehér felhő.

Fehérlenek annak ágai.

Sacha a legfrissebb videóra kattint, tegnap töltötték fel. Egy nagy fehér királyi szék. 44.4k elérés.

Egy nagy belmagasságú modern templomban Mercy Lovetta alakja mögött A Biblia adománya szavakat foszforeszkáló fény veszi körül.

Add hozzá a Királyok 1. könyve 21.2-t Máté 6.33-hoz, mondja Mercy. Pénzben adom meg az árát plusz De keressétek először az ő országát. Ez az egyetlen módja, hogy bármi igazán összeadódjon az életben, mert Isten a vállalat vezetője. Isten a végső könyvelő. És Isten mindent tud. Isten ismer titeket. Isten tudja, mitek van, és mitek nincs. Ne gondoljátok, hogy Isten, az atya nem lát bele akár a legtitkosabb bankszámlába is. Isten az utolsó centig mindent megszámol. Hogy pontosan mennyit vagytok hajlandók áldozni Isten nevében, hogy spirituális vagyonra tegyetek szert. Mert Isten rámosolyog azokra, akik feláldozzák a megtakarításaikat. Isten megjutalmazza azokat, akik megadják Istennek, ami Istennek jár. Isten váratlan szerencséhez juttatja azokat, akik méltónak bizonyulnak. Isten jótéteményekkel látja el az egyháza jótevőit.

Mercy Lovetta mindezt a maga éneklő hangján adja elő, és a gyülekezet úgy ringatózik a reflektorfényben, mintha egy rockkoncerten lennének, a levegőbe tartják a telefonjaikat, énekelni kezdenek, Mercy Mercy halleluja, a Glory glory halleluja régi dallamára.

Mercy felemeli a kezét, hogy lecsendesítse őket.

És Isten azt mondja, hogy aki igazán hisz, az soha, soha nem mondhat semmi rosszat vagy rágalmazót vagy károsat az elnökünkre, mondja Mercy.

Sacha nevetni kezd.

Isten azt mondja, hogy aki ilyesmit mond, az gonoszul beszél a nyelvével, mondja Mercy. Isten tudja, hogy az alkotmányos vádeljárás gonosz dolog volt. Isten minden lélegzettel, amit az elnökünk vesz, megtisztítja az elnökünk nevét! Én ismerem Istent. Isten ismer engem. Higgyetek nekem. Higgyetek nekem. Olyan nő vagyok, aki forró dróton kapcsolódik Istenhez, Isten közvetlen vonalon hív, és Isten maga mondta nekem, hogy mondjam el nektek, hogy támogassátok a mi nagyon nagy elnökünket, aki itt a földön nagyon nagy munkát végez, azt a nagyon-nagyon nagy munkát, amivel Isten az atya és Jézus a megváltó személyesen bízta meg –

Sacha már annyira nevet, hogy majdnem feldől a székkel, amin ül. Az anyja a fejét csóválja.

Azt hiszem, azáltal, hogy manapság sokkal jobban hozzászoktunk az égbekiáltó dolgokhoz, az égbekiáltó dolgoknak még égbekiáltóbbnak kell lenniük, mondja az anyja.

Ja. De micsoda szélhámos, mondja Sacha.

Ez mindig így volt, mondja az anyja. Mióta fű-fa zöldül.2

Az anyja most sorokat idéz akkoriból, amikor színészkedett. De az egyetlen dolog, amiben igazán szerepelt, látszólag egy mosogatószer reklámja volt a tévében, még mielőtt bármi más történt volna. Sachának is megmutatták a reklámot, mikor kicsi volt, van róla egy videó az egyik szekrényben, amit már nem lehet megnézni, mivel egyetlen lejátszó sem élte túl. Ebben egy fiatal nő, egy karcsú, belőtt hajú idegen, aki, hihetetlen, de tényleg az anyja még régről, lehajol egy konyhában, hogy elvegyen egy edényt egy kisfiútól, aki rendőrsapkában elmagyarázza ennek a nőnek, aki elvileg az ő anyja, hogy ha nem mosogatja tisztára ezeket az edényeket, akkor bűnt követ el.

– adakozzatok tehát, adakozzatok, adakozzatok, és tegyetek jót, segítsetek nekem az Úr útját egyengetnem, mert ó, Uram, napra nap szólítalak, láss tisztábban, szeress jobban, kövess a közösségi oldalakon, és adakozz napra napra nap –

Most már a Godspellből idéz részeket, mondja az anyja.

Mi az a Godspell? kérdi Sacha.

Egy régi musical, feleli az anyja. Együtt játszottunk a Godspellben. Meg a Sok hűhóban. Aztán végigcsináltuk a Shakespeare/Dickens nyári turnét a keleti megyékben.

Közben a kamera ráközelít az arcokra Mercy közönségében. Van, aki büszke. Van, aki megtört. Van, aki kétségbeesett. Van, akiről a remény sugárzik. Mind szegénynek látszanak. A többség a levegőbe tartja a telefonját, és integet vele. A többiek adakozásra használják a telefonjukat. A kamera lágyan Mercy arcára fókuszál.

Igen, mondja az anyja. Határozottan.

Leállítsam, vagy tovább akarod nézni? kérdi Sacha.

– szomorú vagy? látlak, magányos vagy? látlak, szorongsz? kiakadtál? elmerülsz a bűnben? látlak, elfáradtál? munkát se kaptál? önmagad árnyéka lettél? inkább holt, mint élő? önmagad kísértete, szellem vagy? akkor figyelj, mert Isten azt üzeni általam, hogy szükségszerű, szükségszerű –

Sacha a kurzor nyilával be akarj csukni az oldalt.

Szükségszerű, hogy feléleszd a hited, mondja az anyja.

– feléleszd a hited, mondja Mercy Lovetta fél másodperccel később, fél másodperccel azelőtt, hogy Mercy Lovetta eltűnik a képernyőről.

Az anyja bólint.

Téli rege, ’89 nyara. Én voltam Hermione. Ő a beugró. Sacha, most már tényleg el fogsz késni. Ne vigyelek el? Ja, nem, hülye vagyok. Ms. Autóembargó 2020. El is felejtettem.

Nem felejtetted el, mondja Sacha. Csak képtelen vagy elfogadni, hogy más is megkísérelheti a heroizmust.

Nem tudom, hogy heroizmusnak nevezném-e, hogy valaki nem hajlandó semmivel sem utazni, ami benzinnel működik, mondja az anyja. Elvnek, mondjuk. De heroizmusnak?

Mi az, hogy Téli rege, ’89 nyara? kérdi Sacha.

A Téli rege Shakespeare darabja, mondja az anyja.

Azt tudom, feleli Sacha (bár valójában nem tudta, legalábbis nem volt benne teljesen biztos).

És ’89 nyara rég elmúlt. Antediluviális, mondja az anyja.

Anti-micsoda? kérdi Sacha.

Ante. Előtti. Diluviális. Diluvio, latinul özönvíz, mondja az anyja. Már húsz van. Rohannod kell.

Sacha felveszi a kabátját a földről, a vállára teríti, és ad egy puszit az anyjának.

Isten áldjon, mondja az anyja.

És most Isten szólt neked, hogy ezt mondd, miközben közvetlenül a füledbe beszélt a szent hangján? kérdi Sacha.

Igen, ha fizetsz egy ötöst, mondja az anyja.

Autóembargó. Mintha vicc lenne, divat.

Anti-diluviális.

Sacha eléggé szereti a szavakat. De nem igazán jut hozzájuk, legalábbis otthon, mert náluk Robert az, aki a szavakat szereti.

Az iskolába menet megnézi az anti-diluvilást a telefonján.

Kicsit máshogy írják, és azt jelenti, hogy az Özönvíz előtti, nagy Ö-vel.

Ja. Mintha az Özönvíz nagy Ö-vel a múlthoz tartozna. Mindannyian antediluviálisok vagyunk, ebben a percben is.

Akkor sem ismerik el, amikor látják a lángoló Ausztrália képeit. Még akkor sem, amikor félmilliárd halott lény – vagyis egyenként 500 000 000 halott élőlény – csak egyetlen terület halálozási rátája. Még akkor sem, amikor látják a fotót, amin ausztrál emberek állnak nyári napfény nélkül, és poros, vörös levegőt lélegeznek be a tengerparton a vörös ég alatt, mintha ott lógnának bábuként, aminek a zsinórjait senki nem képes mozgatni, és egy gesztenyebarna ló csak áll ott közöttük rémülten, komoran, mint az ártatlanság maga, miközben a tűzgolyó terjed mögöttük a horizonton, mint egy olvadóvajnap.

5 0 0 0 0 0 0 0 0. Sacha próbál minden egyes halott lényt elképzelni és tekintetbe venni. A felperzselt lapályon végigfekteti a halott állatokat két- meg két- meg két- meg két- meg kétmilliónként, messzebb, mint ameddig a szem ellát, kengurusalak kengurusalakkal, vallabihamu vallabihamuval, elszenesedett koala elszenesedett koalával.

A képzelete nem elég tágas.

Már tudja, hogy soha nem lesz gyereke. Miért hoznál gyereket erre a katasztrofális világra? Mintha börtöncellában adnál életet egy gyereknek. És Brighton még jó hely, a zöld dolgok szempontjából az egyik legjobb az országban, egész Nagy-Britanniában az egyetlen hely, ahol zöld a képviselő, és az emberek így is azt mondják a helyi híradóban, hogy a globális felmelegedés egy hoax ne ijesztgessetek ne ijesztgessétek a gyerekeimet baromságokkal hogy ne tudjanak aludni tök jó én örülnék is a melegebb időnek a Föld is tudna mit kezdeni vele egész évben nyár szuper volna. A saját anyja is ezek közé a félbolondok közé tartozik. Az anyját mintha jobban kiütné, amit a menopauza csinál vele, mint a valóságos dolgok, amik a világon és a világgal történnek.

A menopauza is valóságos dolog, mondja Sacha anyja Sacha fejében.

Húha.

De várjunk.

Ez – ami most történt a fejében – vajon ugyanaz, mint amikor Isten beszél Mercy Lovetta fülébe?

Ja, de Sacha anyja nem konkrétan beszélt a fülébe vagy a fejében. Csak épp Sacha tudja, hogy mit mondana, ha itt lenne. Mert olyan jól ismeri az anyját.

Isten viszont nem valóságos. Ebben Sacha eléggé biztos.

Isten az emberi szükség és képzelet szüleménye.

Na de az anyja.

Határozottan valóságos.

De. Várjunk.

Hiszen: Isten is többféleképp valóságos, 1. mert „valóságos” azoknak, akik ott vannak azokon a vallási rendezvényeken, és hisznek Istenben, 2. mert „valóságossá” válik számukra, amikor úgy tűnik, fizikailag „beszél valaki fülébe”, és 3. mert Mercy Lovetta képzeletének „valóságos” szüleményeként nagyon is valóságos, gyümölcsöző következményei vannak Mercy Lovetta számára.

Tehát. Akkor ennek alapján mi Sacha anyja?

Vagy pontosabban: ennek alapján mi Sacha képzelődése az anyjáról?

Képzeld el, hogy virág vagy a vízben, de már elmúlt az az idő, amikor növényként vizet tudtál felszívni, mert természetesen kezdesz kiszáradni, és a víz – bár nem érted, mivel csak egy virág vagy, meg ilyesmi – már nem megy fel a száradon, ahogy mindig is szokott.

Ilyeneket mond az anyja újabban. A freudi irigység motiválja, amit a fiatalok iránt érez, különösen a lánya iránt.

Nem tudom, a virágok is így éreznek-e, mint én, amikor ez történik velük. Vajon a virágok érzik, amikor elvesztik a ruganyosságukat? folyton beleütköznek a dolgokba? állandóan elfelejtenek mindent? úgy gondolják, hogy Simon Cowell neve Simon Callow, bár tökéletesen tudják, hogy Cowell, de valamiért már nem tudnak eljutni a névhez az idegpályáikon?

Sacha megvetően fújja ki a levegőt a foga közt.

Az öregedés szánalmas, ha valaki arra használja, hogy ne kelljen többé felelősséget vállalnia.

Az anyja megpróbálhatna ennél jobban is igyekezni.

Sacha soha nem lesz ilyen.

Ami a bolygóval történik, annak alapján nem is valószínű, hogy megéri azt a kort, amikor ez megtörténne.

Az anyja mázlista, hogy ilyen sokáig él.

Te beszélsz képzeletbeli baromságokat, mondja az anyja a fejében. Minden rendben lesz.

Az anyja, a valóságos vagy a „valóságos”. Mindkettő becsapja magát.

De Sachának kicsit bűntudata van, amiért idegesíti, és amiért a fejében ilyen undok vele kapcsolatban.

Mi is volt az, ahol a hősnők tiszteket ölnek az állomáson? Majd rákeres, és megírja a forrást az anyjának üzenetben. Egyszerre fog miatta bosszankodni és örülni neki. Két légy, egy csapás. Két madár, egy kő.

Borzalmas mondás.

A rémképek megtöltik a fejét. Valami, ami korábban madár volt az égen, a szárnyszerkezet eltört és megbízhatatlan, kiáll a lecsupaszított, megperzselt mellkasból.

Jobb ma egy veréb. Egy veréb a kezedben.

Nem. A veréb a kézben természetellenes, hacsak nem a szabad akaratából döntött úgy, hogy a kezedre ül.

Kicsit hosszú lenne szólásnak.

Két veréb a kézben?

Szent Ferenc.

Sacha arra az olasz nyelvű filmre gondol, amit még régen néztek meg, amikor ő annyi volt, mint most Robert, és a szülei egy házban laktak, és feliratos dolgokat néztek, amiket az anyja nem szeretett, de az apja igen. Arról szólt, hogy Szt. F. próbálja a reggeli imáit elmondani, de a madarak annyira szeretik, hogy köré gyűlnek az ágakra, és olyan hangosan énekelnek meg csipogják a szeretetüket, hogy meg kell kérnie őket, hogy hallgassanak el, mert nem hallja az imáit.

Aztán a szerzetesei is köré gyűlnek, hogy megkérdezzék, szerinte hova menjenek, merre lökjék az Isten-szöveget a világban. Szt. F. azt mondta nekik, forogjanak mind körbe-körbe-körbe, és addig pörögjenek, amíg el nem esnek a szédüléstől. Egymás után elestek. Aztán ő megállt fölöttük, azt mondta, oké, tehát amilyen irányba estetek, abba az irányba menjetek, testvéreim, és terjesszétek az igét.

Sacha elmegy a Tesco mellett. Van egy ember az ajtóban, de nem Steve.

Reméli, hogy Steve jól van, bárhol is legyen. Ma sok a hajléktalan odakint: száraz, napos idő van. Amikor utoljára látta, Steve a tizenhat busznyi emberről mesélt neki, akiket Nottinghamből hoztak és északkeletről.

Ingyen utazás a déli partra, mondta. Egyirányú. Lerakják őket valahol, ahol a képviselő nem tory. Tele van velük a város. A tengerpartra küldték őket. Mi is elmehetnénk szabadságra, én mondom neked, mert senki nem keres egy kurva vasat se, amióta itt vannak.

Sacha minden apróját odaadta neki aznap. Valaki ellopta Steve bakancsát.

Köszönöm, drága, mondja Steve.

Vigyázz magadra, mondja Sacha.

Megteszem, amit tudok. És te is.

Sacha elképzeli Steve-et egy képernyőn, a háta mögött a kivetítőn, amilyen Mercy Lovetta mögött is volt, mutatják az adományokat, kivéve, hogy Steve-é nagyon lassan emelkedik, 10 pennys felajánlásokkal. Sacha elképzeli Mercy Lovettát is, ahogy pörög-pörög a Mercy Lovetta Lélekegyháza oltárán, mint egy breaktáncos, aki nem tudja abbahagyni, vagy egy iránytű megbolondult mutatója, Mercy demonstrálja a közönségének, hogyan kell körbe-körbe forogniuk, amíg mind el nem esnek. Aztán körüljár a sok elesett, szédülő ember közt, mint egy csatatéren, gyöngéden ellátja őket, és közben kizsebeli őket.

Elképzeli, ahogy az anyja kioson a lakásuk ajtaján a téli ragyogásba, át a kapun és fel a lépcsőn, minden láthatatlan pengéje kipattintva – kicsit úgy, mint egy katonai és tengerészeti üzlet svájcibicska-kirakatában, ahogy egy hatalmas piros bicska forog egy állványon a kipattintott tartozékaival –, aztán bekopog az apja és Ashley ajtaján, hogy megnézze, nincs-e ott a távirányító.

Az anyja sosem használja a kulcsot, amit az apja adott neki. Mindig kopog.

Elképzeli, hogy Ashley ajtót nyit a sokpengés anyjának, és ott áll üres arccal. Nem hallja. Nem érti. Elmondja a semmit, megrázza a fejét, és becsukja az ajtót.

Az anyja egyáltalán nem tud majd dolgozni az ordító tévétől.

Nem mintha túl sok adminisztrálnivaló volna mostanában, egy ilyen brex-elbaszott vállalkozásban.

Az anyjára gondol, ahogy reggel fel-alá járkált a szobában, és a tévé zaja fölött a vajon meg a hősnő szavakat kiáltozta.

Ja igen. Azok a tisztek az állomáson.

Találd meg a forrást, és küldd el ki nem mondott hódolatod jeléül a Forrás Királynőjének.

Beüti a vajon, a hősnő meg a heroikus szavakat a telefonja keresőjébe.

Drogok jönnek fel. Drogok, drogok, drogok, aztán valahol eléggé a legalján valami Jane Austenről meg a viktoriánusokról.

Törli a keresést.

Beüti, hogy állomás, tiszt és élet.

Erre feljön, hogy milyen hosszan tudnak az emberek életben maradni egy űrállomáson.

Hozzáírja a hősnő és a heroikus szót.

Drogfüggőkről jön fel mindenféle.

Lejjebb és lejjebb görget – aztán egyetlen portré Greta Thunbergről, az a kép, ahol a fején van a kapucni, a sárga kabátjában, ami olyan, mint egy halászkabát, az a kép, ahol úgy néz ki, mint akit senki és semmi nem fog lerázni.

Az életem hősnője!

Csak a hatalmas Greta tudja megakadályozni az internet törekvését, hogy a heroikus szóban egy kemény drog hibás írását keresse.

Mintha bárki, aki begépelte, nyilván a heroinra gondolt volna, nem a heroine szóra, mivel a hősnő olyan ritkán használt fogalom.

Sacha a brightoni állomásra gondol, a kis besurranó bejárattal, a taxiállomással és a biciklitárolókkal, a Pretben meg a M&S-ben vásárló emberekkel. Az egészet, úgy ahogy van, elképzeli egy hatalmas tenyér közepén. De kié a kéz?

Senkié.

Sacha saját keze, most, hogy már elképzelte.

Semmi értelme bárki mást arra kérni, hogy tartsa a világodat.

Megáll az iskola kapujában, a kabátujjával tisztára törli a telefonja képernyőjét. Eközben felvillan egy üzenet.

Robert írta.

asszem vmi hüle seget fogok csinálni ;-\ lent a parton shit st-tel szemben lszi gyere azonnal ha tudsz segítő kéz kéne 3 perc

A lszi hat rá, nem a gyere azonnal. Valódi sürgetést jelez, mivel az öccséből teljesen eltűnt minden korábbi udvariassága.

Lehet trükk is.

De lehet valódi.

A shit st a Ship Streetet jelenti.

Sacha hátralép a kapuból, mielőtt bárki meglátná, és megkérdezhetné, miért lóg, és miért nem jön be az iskolába, ahogy kellene.

Ráír Melre, aki már biztos rég túl van a névsorolvasáson.

Melaneeee ki tudnál menteni & üzenetet átadni családi ügyről & h 1 órán belül bent vagyok kösz mel (szívecske emoji szívecske emoji) sachxxx

És ha trükk? Akkor megöli.

Imádja, de. Az öccse. De. Nagyon okos, tényleg nagyon. De. Amióta tizenhárom lett, mintha egy sötét sisakrostély ereszkedett volna a szemére, és mindenkire és mindenre egy fémhasítékon nézne ki. Abból a kissrácból, aki okos, de teljesen random dolgokat mondott, például hogy a görögdinnye 92%-a víz, és 8%-a minden más, ami azt jelenti, hogy a víztartalma = 92%, és a többi a dinnye, úgyhogy a dinnye csak = 8%, és az igazán izgalmas része az, hogy bármiből lehet matematikai egyenletet csinálni, még egy gyümölcsből vagy zöldségből is, olyan srác lett, akit azért küldenek haza az iskolából, mert olyasmiket mond az osztály előtt, hogy miért lenne bármi baj azzal, ha azt mondom, hogy egy fekete embernek görögdinnyemosolya van?

Tényleg mondtál olyanokat, amiket szerintük mondtál? Hangosan? Egy egész osztály előtt? Meg a tanár előtt?, kérdezte az anyja, miután elolvasta az e-mailt, amit az iskolából küldtek, amiben megkérték őt meg az apjukat, hogy vegyenek részt egy megbeszélésen a fiukról.

Robert, ilyeneket nem mondhatsz, mondta Ashley.

Ez akkor volt, amikor Ashley még beszélt.

De mondhatok, felelte Robert. Bárki mondhat bármit. Ezt nevezik szólásszabadságnak. Emberi jog. Az én emberi jogom.

Ez nem vicc, Robert. Ez aljasság, mondta Ashley. Aljasság ilyeneket mondani, és egyáltalán nem vicces. Hogy tudsz ilyeneket mondani?

Könnyen, mondta Robert. Azt is elmagyaráztam nekik, miért utálják az emberek a nőket, mivel csak magológépek, és csak a szexre alkalmasak, meg a gyerekszülésre, különösen olyan gyerekekére, akiket az ember nem vállal, mivel férfinak lenni amúgy is csak annyit jelent, hogy elvetjük a magot.

Robert! (hangok kórusa).

És alapvetően mindenki, köztük egy csomó nő is úgy gondolja, hogy a nők fogják be a szájukat, mondta. Mindig azt mondjátok, hogy jobban kellene figyelni a történelemre, és arra, hogy mit tanít nekünk önmagunkról. Én meg azt mondom, hogy a történelem nem hiába adta nekünk a boszorkányzablát.

Az e-mailben az iskola közölte velük, hogy Robert nevető anarchiába taszította az osztályt, amikor felállt és ezeket mondta.

Te egy igazi szatirikus vagy, Robert, mondta az apja.

Nem, egy igazi pragmatikus vagyok, mondta Robert.

Én nem engedem be a házba, ha így folytatja, mondta Ashley.

Ez volt az egyik utolsó, amit Sacha emlékei szerint mondott, mielőtt végképp leállt a beszéddel.

Nem kell a fanatizmushoz folyamodnod, hogy beilleszkedj, mondta az apja.

Te most a miniszterelnököt és a többi politikai vezetőt nevezed fanatikusnak? kérdezte Robert. Ne ócsárold a mi nagyszerű hazánkat. Ki kell állnunk Nagy-Britanniáért. Minden más hazaárulás, és csak azt mutatja, hogy vészmadár és gyászmadár vagy.

Csak mondd el apádnak, Robert, hogy mit mondtál az oktatásról, azt a részét, amelyik különösen feldühítette a tanáraidat, mondta az anyja.

Egyszerűen csak megjegyeztem, ahogy a miniszterelnökünk főtanácsadója is írta a blogjában, hogy azok a gyerekek, akik szegénységből jönnek, vagy abban nőnek fel, nem érdemlik meg az oktatást, mert nem érik fel ésszel, mondta Robert, és soha nem lesznek képesek bármit is megtanulni, úgyhogy semmi értelme, hogy az állam fizesse az oktatásukat, amit születésüknél fogva úgysem fognak tudni semmire sem használni. És ezzel csak azt ismétlem, amit a miniszterelnökünk főtanácsadója gondol. És a miniszterelnökünket, mivel a főtanácsadója olyan jól látja el a feladatát, nemrég hatalmas többséggel választották meg. Szóval számotokra mi ebből a tanulság?

Sacha elnevette magát.

Amíg Robert el nem kezdett vele is szemétkedni, mint mikor Jamie és Jane, akiket az apjuknak el kellett bocsátania, átjöttek karácsonykor egy (bocsánatkérő, semmi harag) italra, és Robert megállt az ajtóban, és az egész társaság előtt bejelentette,

a nővérem idióta. Konkrétan azt képzeli, hogy meg tudja változtatni a világot, és ha ő meg a woke barátai egy kicsit megpiszkálják, akkor bármi megváltozik. Szt. Sachának ez a legújabb módszere, hogy felhívja magára a figyelmet,

és Jane, aki új-zélandi, azt mondta neki, akkor te egy kicsit szkeptikus vagy, Robert, és lehet, hogy neked meg ez a módszered, hogy felhívd magadra a figyelmet?

és Robert külföldinek nevezte, és kigúnyolta a kiejtését.

Szkiptikus.

Aztán kijött hozzájuk a rendőrség, mert rajtakapták Robertet, ahogy összevagdossa egy bicikliparkoló összes bringájának az ülését. Azt mondták, csak figyelmeztetik, mert nem éri el azt a kort, hogy rongálás bűncselekményének vádjával letartóztassák, vagy hogy akár hat évre fiatalkorúak javítóintézetébe kerüljön. A rendőrök, akik hazahozták, barátságosak voltak, miközben ezt a szigorú szöveget előadták. A barátságos hang nyilvánvalóan bosszantotta Robertet, mert közölte, hogy már az megérné a letartóztatást vagy bármit, ha csak elképzelné, hogy mire azok a biciklisták hazaérnek, csupa nedves folt lesz a seggük.

Az anyja hajthatatlannak nevezi, az apja szerint úgy viselkedik, mint egy kibaszott elmebeteg, és Ashley, ha egyáltalán beszélne még hangosan, valami olyan trágár kifejezéssel illetné, hogy az apjuk szó szerint kénytelen lenne otthagyni, és újra hazaköltözni.

Azért van, mert annyit zaklatták, mondta Sacha, amikor Robert kiment a szobából. Azért van, mert átvittétek másik iskolába. Meg kell változtatnia önmagát, hogy túlélje.

Nem tudják, mit csináljanak azzal, ami a közösségi oldalakon történt, és ami úgy követte Robertet a régi iskolából az új iskola minden egyes gyerekének összes telefonjára, mintha a közösségi oldalak egy pillanatra sem pihennének.

Az anyja aggódik érte.

Az apja dühös rá.

Sacha tudja, hogy zseniális.

Emlékszik, amikor Robert a kabátjába rejtve levitte az Amazon Alexát a tengerpartra, aztán egy laza mozdulattal beejtette a móló oldalán a tengerbe, és utánakiáltott: Alexa, mutasd meg, milyen a mellúszás. Emlékszik, amikor Robert konkrétan hordani kezdte azokat az edzőcipőket, amik addig a Robert Greenlaw Galéria Edzőcipő Kiállításának darabjai voltak a szobája polcain. Emlékszik a filmjére, amit a telefonjával csinált, méghozzá régen, mikor még nem volt olyan könnyű telefonnal filmezni, hogy milyen távoli arccal néznek az emberek, amikor fülhallgatóval zenét hallgatnak a vonaton vagy a bringán, vagy amikor az utcán sétálnak: Robert filmje a szemüket mutatta, ahogy ott ültek és öntudatlanul valamilyen ritmusra mozogtak, aminek semmi köze nem volt ahhoz, ami körülöttük a valóságban történt, és hanganyagnak Robert, aki akkor csak kilencéves volt, azt vette fel, ahogy követte a fülhallgatós embereket a városban, és mindenfélét kérdezett tőlük önmagukról, amit persze nem hallottak.

A film, amit csinált, annyira sokkolta Sachát, hogy jó ideig egyáltalán nem használt fülhallgatót, csak ha egyedül volt.

De az utóbbi időben Robert mintha alacsonyabbra csavarná a zsenialitása fényét, és mintha véletlenszerűen tekerné olyan alacsonyra és sötétre, amennyire csak lehet, és nyomná fel aztán vakító fényűre, és fordítva, miközben az a valaki, akit Sacha ismer, a foglya ennek az egésznek. Úgy vibrál és villog, mint a móló nyerőgép-automatái.

Robert az ő zseniális öccse.

De rosszul is viseli, hogy neki kell a nővérének lennie, és mindig tudatában kell lennie a testvére zsenialitásának. Mintha ez volna a sorsa. Egy életre.

Robert egy gyerek, aki – mikor egy délután azokat a személyiségteszteket kezdte csinálni zsinórban online, és Sacha odaült, és egy darabig nézte, aztán azt kérdezte, tudod, hogy ezeket a teszteket adatgyűjtésre meg mintavételre használják? és Robert azt felelte, de én adatanarchista vagyok, és tudatosan hazudok a válaszaimban, és mindig kitalálok egy embert, aki válaszol nekik, hogy tönkretegyem az összegyűjtött adataikat, és Sacha azt felelte, igen, de tudod, Rob, azok a kitalált emberek attól még mind a te részeid, mivel te találod ki őket – olyan megvető arckifejezéssel nézett fel rá, hogy Sacha majdnem elsírta magát, mikor látta, mennyire le van győzve, és kénytelen volt kimenni a szobából, hogy ne kelljen ezt éreznie.

De most.

Hol van?

Sacha a partot pásztázza.

Csak reggel kilenc, de mindig van kint valaki: Sacha lát is pár embert, egy fiatal párt a víz közelében, néhány idős embert, akik a tenger felé mutogatnak, meg valakit egy gyerekkel meg egy kutyával.

Robertet még nem látja.

De a telefonja megszólal.

Nem Robert. Mel küld üzenetet.

Szia nem vok ma bent (homlokráncolós arc emoji) a Waitrose-ban egy nő rászólt anyámra „ne leheljen a gyerekeimre” aztán egy fickó h hordjon maszkot apám kiakadt behúzott neki (homlokráncolós arc homlokráncolós arc) hatalmas botrány (homlokráncolós arc emoji x x szemmel) függöny behúzva redőny leeresztve ma nem tom mit lehetne tenni. Dr Li az orvos aki a veszélyt jelezte meghalt asszem megőrülök sach „az egészséges társadalomnak nem elég egy hang” ő a hősöm megmondta dec-ben h baj van de nem hallgattak rá a 6óság elnémította & most vége RIP sírok nem bírom abbahagyni xxx

Melanie nagyanyja kínai.

Sacha a vírus online képeire gondol, amiket az emberek azért készítettek, hogy ábrázolni próbálják. Kicsit olyan, mintha egy kis bolygó lenne, aminek a felszínéből trombiták állnak ki, vagy mint egy kis földgömb tüskés kinövésekkel, egy kis földgömb, aminek a felszíne tele van szurkálva tollas dartsnyilakkal, amilyenek a régimódi céllövöldékben voltak, vagy olyanok, mint a tengeri aknák a második világháborús filmekben.

A net tele van képekkel arról, hogy más országokban az emberek a szájukat és az orrukat eltakaró maszkot hordanak.

Az internet szerint az emberek azért kapták el, mert kígyót ettek. Más helyeken azt mondják, denevért és tobzoskát. A neten mindenfelé terjed a kontent a kínaiakról, akik kis sárga kígyókat esznek nyársról.

Miért akarna bárki kígyót enni? Vagy denevért? Vagy tobzoskát?

Hacsak ez a kígyóevés dolog nem egy rasszista módszer arra, hogy a vírust a rasszizmushoz kapcsolják, és arra használják, hogy a kínai embereket becsméreljék.

Mindenesetre vadállatok megevéséből ered.

De miért akarna egyáltalán bárki bármilyen lényt megenni, amit azért kell megölni, hogy az a valaki megehesse, amikor annyi mindent lehet enni a világon anélkül, hogy bármit megölnének?

Minél tovább él, Sacha annál őrültebbnek látja a fajt, amelyhez tartozik.

Visszaír Melnek.

Szív emoji. Puszi emoji. Puszi emoji. Bokszkesztyű emoji. Ütközés emoji. Lovag fényes páncélban emoji. Izmos kar emoji. Szív emoji. Szív emoji.

Nem tud felidézni egyetlen emojit sem, ami antirasszista emoji lenne.

Rasszista emojiból valószínűleg van egy csomó, ő meg semmi nyilvánvaló dolgot nem tud küldeni valakinek, akinek rasszista módon nekiestek.

Miért?

Sacha a korlát fölé hajol, és elnéz a part felé.

A tenger a napsütésben is szürke.

Összenéz egy sirállyal.

Akkor még egy darabig tél?

Attól tartok.

Hát ez van.

A sirály, akinek a csőre és a lábfeje élénksárga, elrendezi a szárnytollait, és elfordul.

A csőre hegyes, mint az a maszk, amit évszázadokkal korábban, a velencei pestis idején hordtak.

Sacha a mostani kis pamut arcmaszkokra gondol. Olyanok, mint a semmi, halott avar, szélfútta hulladék azokhoz a valódi maszkokhoz képest, amit a bolygó hazugjai hordanak az arcukon.

Mindenféle virulens dolog történik.

Sacha megfordul, és a háta mögötti épületek homlokzatát nézi.

Egy csütörtökön, amikor késő este itt lent járt, felnézett arra az épületre, és látta, hogy takarítók dolgoznak benne éjjel tizenegykor.

Úgy érezte, neki ezt látnia kellett.

Másrészt meg nem jelentett semmit. Csak véletlen egybeesés.

A véletlen talán sosem azt jelenti, amit szeretnél. Mert ha mégis, akkor nem is lenne véletlen, igaz?

Visszafordul, és megint a tenger felé néz.

Egyesek szerint tiszta időben innen szabad szemmel ellátni Franciaországig, ha az i360 nevű kilátótoronyban állsz.

Igazából nem lehet. Franciaország túl messze van szabad szemmel.

(Sóhaj-to-rony. Óhaj-to-rony.)

Szabad szem! Talán van tilos szem is?

Sacha egy ember egy járdán egy városban egy országban egy bolygón, és nagyon sok műhold látja felülről, amik nem azért vannak ott, hogy lássuk, milyen szép és jó is a bolygónk az űrből, hanem hogy akik a műholdakat vezérlik, mindenféle okból, amiknek semmi közük ahhoz, amire a bolygón szinte mindenkinek és mindennek szüksége volna, rázoomolhassanak az emberekre.

Akkor mire valók?

Ha a látás igazából nem is a látásról szól?

Minden csak maszk.

Sacha arra a lányra gondol, akit a tévében látott, ahogy odaordított az ausztrál miniszterelnöknek. Maga idióta. Maga idióta. Maga idióta.

Mindenről le kell szedni a maszkot, most rögtön, ahogy az a lány szedte le a maszkot arról a férfiról.

Robertnek nyoma sincs.

Sacha még egyszer megnézi, hány óra.

Meggyőződik róla, hogy a Ship Street eléggé pontosan a háta mögött van-e.

Ott van. Van egy alak valamivel távolabb. Azonnal felismeri, hogy Robert – bár rajta van a kapucni, megismeri. Az ő válla.

Végigmegy a parton.

Szia, mondja.

Robert nem szól semmit.

Sacha leül mellé a nyirkos kőre.

Robert nem néz rá. De azt mondja:

Odaadnád a kezed, Sach, csak egy percre?

Meg akarja fogni a kezét?

Olyan kicsinek és törékenynek hangzik.

Úgyhogy kinyújtja a bal kezét. Robert a tenyerébe fogja, behúzza a (meleg) dzsekije alá, és megtörli Sacha tenyerét a pulóverébe.

Csukd be a szemed, mondja.

Nem, mondja Sacha.

Légyszi, mondja Robert.

Miért? kérdi Sacha.

Csak egy perc.

Sacha sóhajt. Behunyja a szemét.

Robert valami hideget és íveset és üvegszerűt nyom a tenyerébe.

Még ne nézd meg, mondja.

Mi az? kérdi Sacha csukott szemmel.

Ajándék, mondja Robert. A jövőre. Várj egy percet.

A két kezét alulról és felülről Sacha tenyerére szorítja, amiben ott van az ajándék, bármi is. A kezeit elég hosszú időn át rákulcsolja Sacha tenyerére.

Aztán elengedi. De Sacha kezével valami nincs rendben.

Van benne egy elég nagy, duplán ívelt dolog. Két összeillesztett üvegkupolából áll. Hosszabb, mint a tenyere. Sima, az üvege elég vékony, és benne, mi lehet ez?, élénksárga homok? legbelül?

Ki akarja nyitni a tenyerét, hogy rendesen megnézze. Valamiért nem nyílik. Bármi is ez, beleragadt a tenyerébe. A tenyere odaragadt köré.

Egy homokóra.

Robert épp csak annyi időre, hogy Sacha lássa, mi az, az arca elé emel egy pillanatragasztós tubust.

Aztán már rohan is a parton, és Sacha felkapaszkodik a köveken utána, de eszébe jut, hogy óvatosabbnak kell lennie, nem mászhat, se nem kapaszkodhat, mert amit Robert a kezére ragasztott, nagyon-nagyon vékony üvegből van, és nem szabad eltörnie, különben megvágja magát, és törött üvegszilánkok lesznek a tenyeréhez ragasztva.

Elüvölti Robert nevét.

Figyeli, ahogy a háta eltűnik a korlátok mögött.

Sacha megáll a köves lejtőn, és rázza a kezét, mintha lerázhatná azt a ráragasztott dolgot. A három középső ujjára van ragasztva. Nem tudja behajlítani őket. A hüvelyk- és a kisujját tudja mozgatni. Azok nem ragadtak össze. A másik három ujjnak csak a végét tudja behajlítani.

Meghúzgálja. Eléggé fáj, ha húzza.

Néhány ember odajön, egy fiatal nő meg egy férfi, jól vagy? segíthetünk? baj van? úgyhogy eléggé kiabálhatott.

Köszönöm, igen, nem, rendben, jól vagyok, mondja.

A zsebében pittyen egyet a telefon.

Új üzenet Roberttől.

tudom mennyire aggódsz h nincs időd úh ez volt a legjobb ajándék amit el tudtam képzelni most már mindig lesz saját időd

Sacha megnyomja a választ.

De nem tud írni ezzel a kezével, a rossz kezével.

Odanyújtja a telefont a nőnek.

Esetleg segítenél beírni pár szót, és rányomni a küldést? kérdi.

Hogyne. Persze. Mit szeretnél mondani? kérdi a nő.

Sacha elgondolkodik.

Kösz a ragaszkodás kivételes pillanatát, mondja.

A nő felnevet.

A férfi a saját telefonján keresni kezdi, hogyan lehet pillanatragasztott üveget leszedni a bőrről.

Aztán a nő odatartja Sacha telefonját Robert friss válaszával:

egy szmájli utána egy szomorú emoji utána egy középső ujjas emoji.

Hogy történt ez veled? kérdi a nő.

Sacha a fejét rázza.

Ki ez a – a nő a telefon kijelzőjére pillant – Robert?

Sacha ránéz arra a dologra, ami sirálykarmot, madárlábat csinált a kezéből. Fejjel lefelé fordítja a karmait, hogy az üvegben lefolyjon a homok, és folyik is nagyon szépen, az első kupolából a másikba, vékony aranyszál a kettőt összekötő résen át.

Az öcsém, mondja… … …

Köszönetnyilvánítás

E könyv megírásában számos olyan online és nyomtatott forrás segített, amelyek az Egyesült Királyság területén történt első és második világháborús internálással kapcsolatosak,

különösen Ronald Stent

és a nagyszerű Fred Uhlman szövegei.

Az a könyv, amelyre Robert Greenlaw utal folyamatosan,

Andrew Robinson Einstein on the Run (Einstein szökésben) című munkája (Yale).

A számos forrás közül, amelyhez fecskeügyben fordultam,

a leginspirálóbb David Lack könyve volt,

Swifts in a Tower (Fecskék egy toronyban) (Unicorn).

Köszönöm, Simon.

Köszönöm, Anna.

Köszönöm, Hannah, Lesley L., Lesley B., Sarah,

Richard, Emma, Alice, és mindenki más

a Hamish Hamiltonnál és a Penguinnél.

Köszönöm, Andrew,

Köszönöm, Tracy,

és mindenki másnak is a Wylie-nál.

Köszönöm anonim barátomnak, aki elmeséli nekem,

hogyan zajlanak a hétköznapok ennek az országnak

az Idegenrendészeti Központjaiban.

Hatalmas köszönet Brighid Lowe-nak és Henry Millernek –

és különösen hangsúlyos köszönet Brighidnek,

és Robert Osborne-nak a Zidane Pressnél.

Köszönet Robin Bakernek a BFI-nál,

Gaby Smithnek, Olivia Smithnek és

Donald Smithnek az SFI-nál,

köszönet Jeremy Spandlernek és a Feminist Librarynek,

és a V&A Múzeum Szavak és Képek Osztályának.

Köszönöm, Kate Thomson,

köszönöm, Lizzie, Dan, Nel és Béa.

Külön köszönet Isla Cassonnak

és Anna-Maria Hartmann-nak.

Külön nagy köszönet

Batia Nathannek és Idit Elia Nathannek

és Rachel Rosner emlékének

azért a fajta családtörténetért,

amely életet önt mindenbe

és Gillian Beernek

a halhatatlan Téli rege meséjéért.

Köszönöm, Mary.

Köszönöm, Xandra.

Köszönöm, Sarah.

JEGYZETEK

1 Mikes Lajos, Ottlik Géza és Szinnai Tivadar fordításai alapján.

2 Arany László fordítása.

Tartalom

1

2

3

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 356 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence