A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Omega Factor, Grand Central Publishing, New York, 2022

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság

a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2022 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Wéber Krisztina

ISBN 978-963-566-398-9

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez az első könyvem az Hachette Book Groupnál. Őszinte köszönetem Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának, amiért szerencsét próbált egy magamfajta vén szivarral. A szerkesztőmnek, Wes Millernek, akivel nagy örömömre szolgált megismerkedni és együtt dolgozni. Figyelemre méltó meglátásai vannak. Hála neki, sokkal jobb lett ez a könyv. Aztán Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért; Staci Burtnek, aki a hirdetéseket intézte; és mindazoknak, akik a könyv borítóját megalkották, a belívet pedig fényesre csiszolták. Az Értékesítésnek és a Gyártásnak is jár egy hálás főhajtás, akik gondoskodtak róla, hogy a könyv létrejöjjön, és széles körben hozzáférhető legyen. Egytől egyig köszönöm nekik.

Külön köszönet Jessica Johnsnak és Esther Garvernek, akik továbbra is zökkenőmentesen működtetik a Steve Berry Enterprisest. Nathalie Dumonnak, aki Elizabethtel körbevezetett bennünket Genten, és ellátott némi korai kutatási anyaggal. Noah Charney-nak, aki szakértője mindennek, ami a genti oltárral kapcsolatos. És Christophe Masierónak, amiért franciából kisegített.

Mint mindig, feleségemnek, Elizabethnek, aki mind közül továbbra is a legkülönlegesebb – és a legintuitívabb.

Még egy szomorú megjegyzés. A könyv írása közben elhunyt az az ember, aki arra ösztönzött, hogy sajátítsam el az írómesterséget. Frank Green hosszú és termékeny életet élt. Sok író tartozik neki rengeteg mindennel, köztük magam is. Szigorú munkafelügyelő volt, aki nem fukarkodott az idejével, és ha valaki a száját csukva, a fülét pedig nyitva tartotta, rengeteget tanulhatott tőle. Két könyvemet már korábban is Franknek ajánlottam, de helyénvalónak tűnt, hogy még egyszer, utoljára köszönetet mondjak neki. Nagyon fog hiányozni.

Ennek a könyvnek az ajánlása kissé szokatlan. A regényírók a képzelet világával foglalkoznak. Egy regény a definíciója szerint nem valóságos. Na, persze, lehetnek benne valóságos tények, emberek és dolgok, de a cselekmény, a konfliktusok, a viszontagságok és a konklúziók csupán egy olyan történetet adnak ki, amelyet az olvasó szórakoztatására találtak ki.

Walt és Roy Disney is a képzelet világában szorgoskodott. Walt volt közülük az álmodozó, a látnok. A földhözragadtabb, gyakorlatiasabb Roy volt, a pénzember. De egyikük sem boldogulhatott volna a másik nélkül. Az álmok elenyésznek, hacsak valaki meg nem találja a módját, hogy átültesse őket a valóságba.

Ez az, amit Roy megtett Walt számára.

Ketten együtt elképesztően kreatív csapatot alkottak, és megalkották az emberiség történelmének néhány legmaradandóbb figuráját, helyszínét és meséjét. Kapcsolatuk szoros volt, de korántsem tökéletes. Vitatkoztak és veszekedtek, ahogy a fivérek szoktak, de a végén mindig újra összeborultak. Úgy látszik, mindketten megértették, hogy egyikük sem teljes a másik nélkül. Ez Walt 1966-ban bekövetkezett halála után bizonyosodott be. Egy keleti parti második tematikus vidámpark álma mindössze ennyi volt: álom. Elment az alkotója. De Roy a küldetésévé tette, hogy gondoskodjon a Florida-projekt megvalósulásáról. 1971. október 1-jén ez meg is történt, amikor is Roy hivatalosan felavatta, nem a Disney Worldöt, hanem azt, amit ő átnevezett Walt Disney Worlddé.

Hetvenkilenc nappal később Roy meghalt.

Ezt a könyvet a két Disney-nek ajánlom hát, Walter Eliasnek és Roy Olivernek, a szenzációs fantasztáknak, a hihetetlen megalkotóinak, annak a két embernek, akik még mindig csodát csiholnak, örömet szereznek és megindítják a világot.

Nap mint nap.

Walt és Roy Disney-nek, akik páratlan örökséget hagytak ránk inspirációból és képzelőerőből.

Mint az eb megtér a maga okádására, úgy a bolond megkettőzteti az ő bolondságát.{1}

PÉLDABESZÉDEK, 26:11

PROLÓGUS

PIRENEUSOK
1428 TAVASZUTÓJA

Üldözői kezdték beérni, ezért Jan van Eyck a csizmájával oldalba bökve nagyobb iramra ösztökélte a lovát. Az állat mintha megérezte volna az üldözők bizonytalanságát, növelte a sebességét, és minden egyes lélegzetvételnél forró fújtatással prüszkölte ki a hideg hegyi levegőt.

Jan egymaga volt, és ismeretlen, egyszersmind ellenséges terepen üldözték. Amikor a mórokat először megpillantotta, még délidő előtt, kilenc lovast számolt meg. Azóta még ketten csatlakoztak az üldözéséhez. A feladat, amelynek végrehajtására ideküldték, életbevágó volt a jótevője számára, fogságba esésről szó sem lehetett, így hát a gyeplőt megrántva még nagyobb tempóra serkentette a paripát.

Jól ismerte a hátasát. Egy jó ló a gyorsaságával és az intelligenciájával megsegítheti, és már sokszor meg is segítette. Egy beteg lovat több bölcsességgel ápoltak, mint amennyit a keresztény lakosok többségére kegyeskedtek áldozni. A lovak révén királyságok virágoztak fel, és a versenyparipák, a poroszkák, de különösen a csatalovak párját ritkító hűséggel reagáltak a szeretetre. Ismert olyan lovagot, akit a háborúból hazatérve a jegyese meg sem ismert, hűséges csődöre viszont azon nyomban odasietett hozzá.

Előrefelé kémlelt.

Körös-körül csipkézett, hóborította hegyek emelkedtek. Nyugat felé, akár egy szfinx a sivatagi lapályon, karcsú hegycsúcs állt önmagában, a felsőbb gyűrődéseivel ezüstös fehérbe öltözve, messze mögötte pedig a csúcsos Pireneusoknak egy másik nyúlványa vetett árnyékot. Nem is kellett megállnia és hallgatóznia ahhoz, hogy tudja, mögötte paták trappolnak keresztül a réten. Észrevétlenül akarta megtenni az utat észak felé. A hegyek spanyol oldalán lévő Tormétól mindössze kétnapi lovaglásra feküdt a francia oldalon Las Illas. Az ősi város erődítménnyé való átalakítása csak nemrégiben fejeződött be, és tudta, hogy a jelenléte ilyen közel a határhoz a mórokkal való súrlódás forrásává lett.

Ugyan mind Navarra, mind pedig Aragónia a keresztények kezén volt, a mórok még mindig szabadon kószáltak Spanyolország északi részén. A reconquista lassan dél felé szorította az arabokat. Minden évben újabb és újabb várakat és városokat foglaltak vissza. A mórokat végül minden bizonnyal rákényszerítik majd, hogy hajóra szálljanak, és visszatérjenek Afrikába, véget vetve a hatszáz éves megszállásnak. De addig is tovább rombolják a templomokat, fosztogatják a szerzetesrendeket, és útonálló módjára kirabolják az utazókat, főleg azokat, akik túlságosan messzire merészkednek dél felé, és át mernek kelni a Pireneusokon.

Gondolatai a mögötte közeledő harcosok felé cikáztak.

A mór egyszerűen azt jelenti, „sötét”, és a bőrük mély olajbarnája élesen elütött a bő fehér tunikájuktól, a színes turbánjaiktól és a nyakukat selyemből szőtt kaleidoszkópként elfedő sáljaiktól. Brutális csürhéjük színtiszta fenyegetést jelentett, és ő sem a sarló alakú handzsáraikkal, sem a lovas íjászaikkal nem akart farkasszemet nézni. Nyílvesszőzáporra számított, de az üldözés mindeddig sűrű fenyőerdőkön át zajlott, ahol lehetetlenség volt tiszta lövéseket leadni. Gyűlölte az íjászokat. Egy igazi harcos csakis csatabárddal és karddal a kezében bocsátkozik harcba. Hogy is mondta a költő? Gyáva volt, ki íjat elsőként ragadott.

Hagyta, hogy a figyelme a földről az előtte húzódó útra váltson, és a lovára bízta, hogy biztos helyre lépjen. Egy közeli hasadékon csípős szélroham zúdult át, és lelassította a haladását. Körülötte kezdtek megváltozni a fák, eltünedeztek a jegenyefenyők, és itt már a toronymagas lucfenyők domináltak. Minden egyes fatörzs merészen tört a mennyek felé, sokuk mintha kínjában megcsavarodva, a legtöbbjük ágait vesztetten.

Összerezdült.

Ez itt már alkalmatosabb lenne az íjászoknak.

A ló lassított, és kanyarogva tört utat a fenyvesen át, gránitsziklákat kerülgetve, és egyértelmű csapást hagyva maga után a kecses havasi gyopáron át. A félhomályos erdő némaságba burkolózott. A gallyak és ágak dohos szaga töltötte meg az orrlyukait. Odafönt a nap melegen sütött, a felhők alacsonyan álltak, ami azt jelentette, hogy az eső talán végül a szövetségese lesz. Egyelőre azonban még túl messze járt a vihar ahhoz, hogy a segítségére legyen.

Megállította a lovat, és megkockáztatta, hogy a háta mögé nézzen.

Sehol senki.

Megpróbált hallgatózni, hátha valami hang esetleg elárulja a mórok jelenlétét, de a tücsökciripelés minden zajt elnyomott. Kibukkant a fák közül, és egy keletnek tartó ösvényre lelt.

Nyeregtáskájában egy kézjeggyel ellátott irat azt tanúsította, hogy ő Jó Fülöpnek, Burgundia uralkodó hercegének annak rendje és módja szerint meghatalmazott képviselője. Foglalkozására nézve művész. Fülöp udvari festője. Beosztását tekintve azonban a herceg alkalmazásában álló kém. A mostani küldetése Spanyolországba szólította a helyi utak és a vidék felderítésére. A mélység és a részletek iránti figyelme, a tollal és az ecsettel való ügyessége és precizitása az, ami a művészetét másokétól megkülönböztette. A herceg előszeretettel mondogatta, hogy a vizuális jártassága párját ritkítja. Ám a festményeivel ellentétben, amelyeken a való világ csupán az ihletet adta ahhoz, amit ábrázolt, titkos küldetései során pontos egyezést kellett produkálnia. Ezen az útján fontos hegyi átkelőkhöz vezető hasznos térképeket rajzolt, amelyek a jövőben létfontosságúak lesznek minden hadsereg számára.

Jan széles vállú férfi volt masszív végtagokkal. Barna haja lenőtt, sűrű, akár egy kefe – szakálla hosszú és bozontos, amitől amúgy is sápadt arca még fakóbbnak látszott. Rendes körülmények között tisztára borotválta az arcát, de már hetek óta szándékosan nem borotválkozott, hogy az arcszőrzete egy fokkal még inkább hozzájáruljon az üdvös álcázáshoz. Némelyek által szögletesnek mondott ösztövér, nagy feje volt magas homlokkal és finom vonású, egyenes orral. Sokat segített, hogy beszélt spanyolul, és ismerte a helyi szokásokat. Mindez tökéletes kémmé tette.

Újabb széllökés süvített el mellette, miközben egy nyugodt pillanatot ízlelgetett. A bőre nyirkos és forró volt, fájt a lába. A köpönyeg alatt súlyos páncélinget viselt. Nehéz sisakrostély vágta a nyakát és az állát. Csatához öltözött, készen mindarra, ami rá várhat, és tizenegy mór lovas el is fogadta a kihívást. Kíváncsi lett volna, hogy az utolsó faluból árulta-e el valaki. Keresztény község volt, de amint arra figyelmeztették, a móroknak mindenütt vannak szemei és fülei.

Lenyúlt, és megsimogatta a lovat. Az állat lelapított füllel fogadta a kedveskedést. Egy közeli fáról erdei pinty trillázása hallatszott. Jan félig-meddig fejszecsattogásra vagy fűrészelés zajára számított, de semmi jelét nem tapasztalta, hogy valaki ólálkodna a közelben. Elöl újabb hegyszoros nyílt, amely mögött smaragdkeblű völgy terült el ragyogva. Határozott rajzolatú csapás kanyargott előtte egy sűrű bükkfacsoporton keresztül. Megsarkantyúzta a lovát, és kihúzta magát a magas nyeregben, talán azt hitte, hogy lerázta az üldözőit. Örülni fog, ha már levetheti esetlen fémöltözetét, és kiélvezheti az éjszaka kényelmét. Még napnyugta előtt oda kell érnie Las Illasba.

Elöl az egyik fán megakadt valamin a szeme.

Ahogy közelebb ért, megállt.

Az egyik hatalmas bükkfa törzsébe egy madár képét faragták. Nagy gondot fordítottak az ábrázolására. A tollazat és a csőr jellegzetes, erős szárnyait szorosan az oldala mellett tartja, készen arra, hogy felrepüljön.

Felismerte a saskeselyűt.

A spanyolok quebrantahuesosnak hívják. Csonttörőnek.

Azt is tudta, miért.

Sokszor nézte áhítattal, ahogy a hatalmas ragadozó a levegőből a sziklákra ejti zsákmányát, összetörve annak csontjait, hogy könnyebben hozzáférjen az ízletes velőhöz. Furcsa, hogy valaki rászánta az időt, hogy ilyen gyönyörűen ábrázoljon itt egy efféle ragadozót. Számára ismeretlen nyelven volt ugyan, de felismerte az arab írásjeleket. Körülötte a sziklahasadékok nyöszörögtek a szélben. Épp azt akarta eldönteni, hogyan tovább, amikor a csendet halk sustorgás zavarta meg, amelynek hangereje gyorsan erősödött.

Jól ismerte ezt a hangot.

Nyílvesszők hasították a levegőt.

A következő pillanatban háromnak a hegye közvetlenül előtte fúródott a földbe.

Hátranézett.

A mórok már bekanyarodtak a csapáson, és gyorsan közeledtek. Megsarkantyúzta a lovát. Az első lövésük mellé talált, de a következő sorozat már pontosabb lesz. Hagyta, hogy a jobb keze lecsússzon a gyeplőről, és ellenőrizze, hogy a csatabárdja a bőrszíjánál fogva még mindig a nyereghez van rögzítve. Lehet, hogy hamarosan szüksége lesz a fegyverre.

Belovagolt a hegyszorosba.

Tőle balra vakítóan fehér szirtek meredeztek. Minden résbe bukszusbokrok kapaszkodtak. A jobbján koromfekete erdő derengett. Már majdnem a fák közé terelte a lovat, de tekintélyes előnye volt a mórokkal szemben, és arra gondolt, hogy talán lerázhatja őket. Már a határon vagy annak közelében kellett járnia, és kételkedett benne, hogy a mórok francia területre is követnék.

A csapás elkanyarodott, és ő lekapta a fejét egy kiálló ág elől. A lova teljes vágtában száguldott, a patái épphogy csak érintették a kemény talajt. Elöl az egyik fatörzsön meglátott még egy bevésett saskeselyűt, szintén arab írásjelekkel. Ahogy a fa mellett elsuhantak, a ló a mellső lábaival puha agyagpala foltra talált, és lovasával együtt zuhanni kezdett. Jan tudta, hogy most mi következik, úgyhogy amikor az állat a földre rogyott, ő leugrott róla, és remélte, hogy a páncélöltözete majd megvédi őt a legrosszabbtól.

A ló mellett csapódott a kemény altalajra. Miközben balra hengeredett, a ló továbbbukfencezett, és émelyítő nyüszögés jelezte, hogy az állatnak fájdalmai vannak. Ő többször is átbucskázott a fején. A sodronying belevájt irhából készült ingébe. Két karját a fejéhez emelte, hogy az ösvényről legurulva védje az arcát a kövektől. Tovább-bukfencezett, míg végül az egyik bükkfa ágasbogas gyökerei meg nem állították.

Egy pillanatig mozdulatlanul ült, és felmérte a kárt. Fájdalmai voltak, több helyütt megvágta és összekarcolta magát, de semmi kibírhatatlan. Próbát tett a karjával és a lábával. Úgy látszik, semmije sem tört el. Jobbra-balra mozgatta a fejét. A nyakának semmi baja. Mindenható Isten! Szerencséje volt. Orrlyukai megteltek a penész és a moha szagával. Rögvest hallgatózni kezdett, hátha meghallja a mórokat.

De sehol semmi.

Az üldözők gondolata arra késztette, hogy talpra álljon.

Hátratolta a fejfedőt, a csuklyát pedig hagyta megizzadt nyakszirtjére csúszni. Vért törölt le a homlokáról, majd visszabotorkált a csapáshoz. A ló a lábain állt, indulásra készen.

Micsoda szívós egy csődör.

Elnézett jobb felé.

A mórok valahol a csapás elején jártak, még mindig lóháton ültek, és csak nézték őt. Hál’ istennek ahhoz túl messze voltak, hogy az íjaikat használhassák. Jan várta, hogy támadjanak. Könnyű préda lenne, hiszen a kardja is, a csatabárdja is a lovon maradt. Még az a jó. Talán nem is élte volna túl a zuhanást, ha azok a derekára vannak szíjazva. Meredten nézte az ellenségeit, és elhatározta, hogy ha megindulnának, ő bemenekül az erdőbe, és ott próbál szerencsét. Talán valamelyiküket lefegyverezheti, és így fegyverhez juthat.

– Nem fognak közelebb jönni – mondta egy hang a háta mögül.

Okszitán nyelven beszélt.

Jan megfordult, és egy fekete öltözetű apácát pillantott meg, aki egymagában állt az ösvény közepén. Arcvonásai fikarcnyi félelemről vagy nyugtalanságról sem árulkodtak. Különös. Nem tudta eldönteni, melyik jelent nagyobb fenyegetést – az ismert ellenség vagy ez a nem ide illő alak.

– Ezt hogy érted? – kérdezte az okszitánnál maradva, majd újra a mórokra irányította a figyelmét.

– Nem fognak közelebb jönni – mondta újra a nő.

Jan le nem vette a szemét a hőzöngő bandáról.

– Nincs veszély – jelentette ki az apáca, szavai nyugodtak voltak, mintha valami mennyei hang visszhangzott volna.

– Ők hatalmas veszélyt jelentenek – szögezte le a férfi.

– De nem itt.

Jant viszont ez nem győzte meg.

El is határozta, hogy próbára teszi a kijelentést.

Pár lépést tett előre, és két karját a feje fölé emelte. Összevissza kalimpált velük, és Aragónia nyelvén ordított oda a lovasoknak, amit azok bizonyára megértettek.

– Gyertek csak közelebb, ti gyáva nyulak, és harcoljatok!

Azok nem fogadták el az ajánlatát.

– Csak nem féltek egyetlen fegyvertelen embertől? Vagy egy apácától?

Sötét, megviselt arcukon semmilyen reakció nem látszott.

Jan leengedte a karját.

– Istenemre, ti tényleg féltek! – üvöltötte.

Rendes körülmények között egy mór elé kesztyűt hajítani élethalálharcra való kihívást jelentett. Az arabok nem azzal őrizték meg a hatalmat az Ibériai-félszigeten, hogy gyengének mutatkoztak. Ezek a pogányok most mégis egyszerűen megfordultak, és elügettek lovaikon. Jan azon töprengett, nem csak a szeme káprázik-e. Egészen addig nézte hát őket, amíg egy kanyarban el nem tűntek, és csak a levegőben kavargó por maradt utánuk. Visszafordult az apácához, és tudni akarta:

– A fákba vésett madarak. Mit jelentenek az arab szavak alattuk?

Valahogy tudta, hogy ez a nő meg tudja válaszolni a kérdést.

– Az ördög megkapja a magáét.

– Ezek az ő szavaik?

Az apáca bólintott.

– Tőlük vettük át őket. Réges-régi figyelmeztetés.

Jan közelebb lépett, és észrevette a nő nyakán a láncot meg a rajta lógó ezüstszimbólumot.

Egy Bourbon-liliomot.

Látott már ilyet lovagokon, királyokon és hercegeken. Na de egy apácán? Rámutatott.

– Ezt miért viseled?

A nő kinyújtott kézzel intett neki.

– Jöjj ide, és megmutatom.

NAPJAINKBAN

ELSŐ FEJEZET

GENT, BELGIUM
MÁJUS 8., KEDD
20.40

Nick Lee a lángok és a füst felé rohant, és másodpercről másodpercre egyre jobban aggódott. Azért repült Gentbe, hogy megláthasson egy emléket, amely már hosszú ideje kísértette őt, olyan friss és eleven képek a nőről, mintha csak tegnap lett volna, nem pedig kilenc évvel ezelőtt. Még egy hete sem történt, hogy összeházasodtak, de úgy volt megírva, hogy ne legyen közös életük. A nő inkább egy másik utat választott, olyat, amelyen ő nem tartott vele, és nem is fog soha. Az ő szavai akkor a torkán akadtak. A nőéi végérvényesek voltak.

Nincs más választásom.

Ami mintha az ő élettörténete lett volna.

A jó és a rossz, az öröm és a fájdalom illékony elegye. Jó helyen, rossz időben? Még szép. Rossz helyen, jó időben?

Naná, a fenébe is.

Ami azt illeti, olyannyira, hogy azt már nem szívesen ismerte be.

A seregben kezdte tábori csendőrként, aztán bepróbálkozott az Igazságügyi Minisztérium Magellán Ügyosztályánál, de nem ajánlottak fel neki pozíciót. Helyette az FBI alkalmazta, ahol öt évig maradt. Most az Egyesült Nemzetek Nevelésügyi, Tudományos és Kulturális Szervezeténél, ismertebb nevén az UNESCO-nál dolgozott. A kezdetektől az ENSZ részét képező szervezetnek az volt a küldetése, hogy az oktatás, a tudomány, a kultúra és a kommunikáció révén elősegítse a békét. Hogy hogyan? Jobbára olyan kezdeményezéseken keresztül, mint a világörökségi helyszínek, egy globális digitális könyvtár, az írástudatlanság elleni küzdelem nemzetközi napjai, meg ezernyi más program, amelyek célja az emberi kultúra elősegítése, megóvása és fenntartása.

Ezen a gigantikus bestián belül egy kicsiny függelék alkalmazásában állt. A Kulturális Összekötő és Nyomozó Irodáéban. A CLIO-éban. Játék a görög Clio istennő, a történelem múzsája nevével. Hivatalosan az ENSZ megbízólevéllel rendelkező képviselője volt, ami feltételek nélkül megnyitotta előtte az ajtókat. Valójában gyalogos baka volt. Képzett szem és fül. Terepmunkás. Oda küldték, ahol olyan művészeti és kulturális problémákat kellett kezelni, amelyeket konferenciahívások, ünnepségek vagy diplomácia révén nem lehetett megoldani.

Néha csak egy kicsit seggbe kell rúgni valakit, mondta egyszer valamelyik főnöke.

Ott volt közvetlenül azután, hogy az ISIL iraki templomokat, múzeumokat és könyvtárakat fosztott ki. A helyszínen tartózkodott, amikor radikálisok a Maldív-szigeteken buddhista műalkotásokat robbantottak fel dinamittal. Timbuktuban a gaói csata után, amikor az ősi város egyes részei elpusztultak a háborúban. Mindenekelőtt abból állt a munkája, hogy mindenféle kulturális pusztítást megakadályozzon. Ha pedig ez nem volt lehetséges, akkor az utóhatásokkal foglalkozott. Megtanulta, hogy számos úgynevezett kulturális tisztogatás csupán értékes műtárgyak sietős megkaparintásának és azt követő értékesítésének elleplezésére szolgáló ködösítés. A fanatikusok nem teljesen hülyék. Az ügyükhöz pénzre van szükségük. A ritka tárgyak könnyűszerrel átválthatók gyakorlatilag lenyomozhatatlan pénzfolyammá. Nem kell aggódni amiatt, hogy a bankszámlákat lefoglalják vagy befagyasztják a külföldi kormányok. Egyszerűen üzletelj rejtőzködő vásárlókkal, akik látszólag beszerezhetetlen javakért cserébe szíves-örömest adnak aranyat, kriptovalutát vagy készpénzt.

Hál’ istennek, ezen a belgiumi utazáson szó sem volt semmiféle veszélyeztetett dologról, legföljebb talán a szívéről. Már alig várta, hogy újra láthassa Kelsey-t. Ő azért jött Gentbe, hogy azt csinálja, amihez a legjobban ért. Műtárgy-restaurálást. Eleinte a kölcsönös művészetszeretet vonzotta őket egymáshoz. Aztán valami – legalábbis a férfi szemszögéből – teljesen váratlan dolog taszította el őket egymástól. Egyáltalán nem vette észre, hogy mi készülődik. Észre kellett volna?

Nehéz megmondani.

Kilenc év telt el azóta, hogy utoljára szemtől szemben látták egymást. Elválásuk nem járt könnyes búcsúzkodással, ölelésekkel, kézfogásokkal, vigasztaló vagy bátorító szavakkal. Még csak vitával vagy haraggal sem.

Csak egy befejezéssel.

Amitől a férfi ledöbbent.

Azóta a közösségi médián keresztül kommunikáltak egymással. Nem nagyon. Itt-ott egy-egy elektronikus komment. Csak annyi, hogy fennmaradjon a kapcsolat. A nőnek is megvolt a maga élete, ahogy a férfinak is, és a kettőnek sosem lenne szabad összekeverednie. Nick sokszor eltöprengett azon, hogy vajon jó ötlet-e bármiféle kapcsolat fenntartása, de nem tett semmit, amivel megszakította volna. Vajon magának kereste a bajt? Vagy talán egyszerűen szerette volna őt az élete részének tudni, lesz, ami lesz?

Két hete a nő egy facebookos privát üzenetben azt javasolta Nicknek, hogy jöjjön Gentbe. Első alkalom. Látogatásra való meghívás. Ami elgondolkodtatta. Vajon jó ötlet? Vagy rossz? De amint a nő elmondta neki, hogy min dolgozik, úgy döntött, a fenébe is, miért ne? És most itt volt, az épület pedig, amelyhez a nő sms-ben küldött utasításai alapján jött, lángokban állt.

Odabent lenne?

Még gyorsabban futott.

Pár saroknyira volt az ősi Szent Bavó-székesegyháztól, egy sötétbe burkolódzó utcán, Gent óvárosának kellős közepén. Körülötte az összes épület mintha a flamand építőművészet előtt tisztelgett volna, barna homokkőtéglából épült házak kettős sora lépcsős tornácokkal és kéményekkel. Nem messze járt a híres-nevezetes Grasleitől, a századokon és stílusokon átívelő folyóparti céhszékházak elképesztő összeállításától. Az ötödik században alapított város egyik legrégebbi negyedeként és a középkori kikötő valamikori részeként Gent fókuszpontja volt abban az időben, amikor a város a flandriai búzakereskedelem központjaként szolgált. A környék most turisztikai sláger, ahol egymást érik a szabadtéri kávézók. Nick remélte, hogy az egyikbe majd beülnek egy kései vacsorára Kelsey-vel, miután megnézte azt, amit a nő mutatni ígért neki.

Előtte a lángokban álló, füstölgő épület három emelet magasságba nyúlt a lépcsőzetes oromzatig, de a pusztítás mintha teljes egészében a földszintre lokalizálódott volna. Emberek gyülekeztek a szűk utcában, és nézelődtek, de senki sem mozdult meg, hogy segítsen. Nick odarohant, és megkérdezte, hogy értesítették-e már a tűzoltókat. Egy idősebb nő azt válaszolta angolul, hogy már hívták őket. A távolból szirénázást hallott, és úgy döntött, hogy nem várja meg, amíg ideérnek. Inkább hat gyors lépéssel a bejárati ajtó felé iramodott, és belökte a súlyos fatáblát.

Perzselő forróság és füst dőlt ki rajta.

Vett egy nagy levegőt, és belevetette magát egy hatalmas műterembe, amelynek falait művészszerszámokkal és kellékekkel teli fémállványok szegélyezték. A közepét asztalok töltötték ki. Minden egy olyan műhelyre vallott, ahol Kelsey elmondása szerint találkozni akart vele.

De itt nem tombolt tűz.

– Kelsey! – kiáltotta el magát.

A másik helyiségből zajt hallott, elindult hát a nyitott ajtó felé. Onnan meglátta Kelsey-t, aki éppen egy másik illetővel dulakodott. Feketébe öltözött alak volt szűk ruhában, fejét és arcát kapucni takarta. A füstön át nem sok mindent látott, fény csak a helyiség túloldalán sebesen elharapózó lángokkal tomboló tűzvész felől érkezett, a lángok olyan pattogó és recsegő hangokat hallattak, amilyeneket a száraz fa ad ki a kandallóban.

Épp akkor mozdult meg, hogy segítsen, amikor a fekete alak elszakadt a nőtől, és akkora ütést vitt be Kelsey gyomrára, amitől a nő hátratántorodott. A támadó felhasználta a pillanatot, hogy lehajoljon, és valamit felkapjon a padlóról, majd eltűnjön a füstben. Nick kipislogta a forróságot a pupilláiból, és megkereste Kelsey-t.

Finoman megérintve felsegítette a padlóról, és kimenekültek a helyiségből.

– Jól vagy?

A nő szeme vörös és vizenyős, a tekintete vad volt. Pillantásában a harag, a rémület és a felismerés váltakozott egymással.

– Nick. – Felköhögte a füstöt a tüdejéből, és szaporán bólogatni kezdett. – Jól vagyok. De tényleg. Semmi bajom.

A férfi agyában felemelkedett az idő függönye. Mintha újra kilenc évvel ezelőtt lenne, és az az ismerős érintkező bekattant. De aztán erővel a jelen felé terelte a gondolatait.

– El kell innen tűnnünk.

A nő a fejét rázta.

– El kell oltanom a tüzet.

– Már úton van a segítség. Majd ők elintézik. Menjünk.

Kelsey meg sem moccant.

– Nick, menj a nő után…

– Nő?

Két rendőr rontott be a helyiségbe.

– Jól vagyok – mondta Kelsey. – Szerezd vissza a… laptopomat.

Az egyik egyenruhás közelebb jött, hogy segítsen, a másik meg egy tűzoltókészüléket tartott a kezében, amelyet beindítva a lángokra irányított.

– Kérlek – mondta a nő. – Menj!

Nick egyik fele azt mondta, maradjon, és győződjön meg róla, hogy Kelsey jól van.

A másik fele viszont tudta, hogy mit akar a nő.

És nem azt, hogy vigasztalja, de nem is azt, hogy megvédje.

Így aztán belevetette magát a füstbe.

MÁSODIK FEJEZET

CARCASSONNE, FRANCIAORSZÁG
21.00

Bernat de Foix a tányérra ejtette szalvétáját, és figyelmét a vele szemben ülő fiatalember felé fordította. Épp az imént törtek meg egy háromnapos böjtöt. Ez volt az utolsó a megpróbáltatások sorában, amelyek mind-mind a részét képezték annak, amiért mindketten már több mint egy éve dolgoztak. Úgy illik, hogy végül itt kerüljön rá sor, ennek az ősi erődített városnak a falai között.

A neolitkor óta élnek emberek ezen a lassú folyású Aude folyóhoz közeli magaslaton. A vizigótok alapították a fallal övezett grandiózus Cité de Carcassonne-t, oppidumként az Atlanti-óceánt a Földközi-tengerrel egykor összekötő történelmi kereskedelmi útvonal mentén. Ez a valamikori dicsfény azonban már mindenestül a múlté. Most már minden csak annak puszta parafrázisaként létezett, ami anno volt. Szállodái, szuvenírüzletei és kávézói egész évben tömegével fogadják a múltat átélni vágyó turistákat. Az ódon falak között az Hôtel de la Cité volt az egyetlen ötcsillagos létesítmény. A neogótikus és az art deco stílus keverékeként egy csöndes sarokban állt a Szent Nazarius-bazilika mellett. Ma este kifejezetten kerülte a citészerte működő összes népszerű éttermet, és a lakosztályában vacsorázott azzal a kívánsággal, hogy Andre Labelle is tartson vele.

– Muszáj elmondanom a szálloda séfjének, hogy mennyire ízlett az étel – mondta a fiatalabb férfinak.

És minden szavát komolyan gondolta.

A töltött cukkinivirág paradicsomos velouté mártásban tökéletes előétel volt. A gombával és borjúmiriggyel sült, helyben fogott pisztráng ideális második fogás, feldúsítva némi roston sült karfiollal pirított vajban. A desszert pedig különösképpen remekbe szabottan sikerült. Crème brûlée mogyoróval, csokoládémártással leöntve, egy gombóc karamellfagylalttal.

Eme nagyszerű alkalomhoz illő lakoma.

– Készen állsz? – kérdezte.

Andre bólintott.

– Már régóta.

– És teljes mértékben el kívánod fogadni?

– El.

– Tudod, hogy ez mivel jár?

– Minden tekintetben.

– A múltbeli bűneid? Levezekelted őket? Érzel bűnbánatot? Készen állsz rá, hogy e naptól fogva példás életet élj?

– Készen.

Bernat elégedett volt.

– Akkor hajrá.

Andre felállt a székből, és kötelességtudóan letérdelt a szőnyegre.

– Te, ki minden jótét lélek igaz Istene vagy, te, kit sosem téveszt meg semmi, ki sosem hazudik, és nem kételkedik, add, hogy tudjam, azt, mit te tudsz, hogy szeressem, azt, mit te szeretsz, mert én nem e világból való vagyok, és e világ nem az enyém, és félek, nehogy egy idegen istenségnek eme birodalmában érjen a halál.

A nyilatkozat tökéletes okszitán nyelven hangzott el, azon a nyelven, amelyen több mint nyolcszáz évvel ezelőtt először szólalt meg az ima. Becses szavak, amelyek szöges ellentétbe állítják minden jótét lélek igaz Istenét az anyagi világ idegen, gonosz istenével.

– Ha Isten is úgy akarja – mondta Bernat –, a hozzád hasonló jótét lelkek megismerhetik az Atya világát. Hogy még ebben az életünkben tudomást szerezhetünk-e a másvilágról, vagy csak a következőben, azt majd meglátjuk.

Andre feje lehajtva maradt, szeme a padlóra lesütve. Áhítatosan. Tiszteletteljesen.

– Óhajtod a consolamentumot? – kérdezte Bernat.

– Minden porcikámmal – felelte Andre.

– Illően felkészültél rá?

A fej bólintott.

– Készen állok.

– Minden szolgálatra, amire szükség lehet?

– Mindre.

Andre három éve indult el az útján credenteként, puszta hívőként. Ígéretesnek és többre vágyónak mutatkozott, így hát, amikor további oktatást kért – hogy szigorú vizsgákkal tegye próbára a hitét –, a Vének elégedettek voltak. Megengedték neki, hogy részt vegyen a szemináriumon, a maison des hérétiques-en, ahol megacélozták és próbára tették az odaadását. Hosszas böjtölések, virrasztások és imádkozások után most már készen állt az utolsó lépésre.

A consolamentumot, a kézrátételt csak egy Perfectus végezhette, ami azt jelentette, hogy az összes új Perfectus egy lánc utolsó szemét alkotta, amely visszamenőleg egészen az apostolokkal és magával Krisztussal kapcsolta őket össze. A szertartás a credentéből a kiválasztottak egyikévé való átalakulást szimbolizálta. Nem lelkésszé, pappá vagy bármilyen kitüntetett személlyé, csupán olyan hívővé, akit arra választottak ki, hogy tanító legyen, akinek az a feladata, hogy a többi hívőnek is segítsen a Perfecti részévé válni. Mindegyikük magányos életet élt, és e világi létezésük utolsó stádiumában önmegtagadást gyakorolva végül gondoskodtak róla, hogy soha többé ne térjenek vissza az anyagi világba. Valamikor réges-régen sértésként kapták a nevüket, amely azt tükrözte, hogy a Római Szentegyház „tökéletes eretnekeknek” tekintette őket. Ők viszont dacból, mintegy kitüntetésül megtartották a címkét, spirituális életük egyfajta teljességének kifejeződéseként.

– Folytatjuk? – kérdezte Bernat.

Andre bólintott.

A consolamentum során történik meg az, hogy a Szentlélek a Perfectus földi porhüvelyébe költözik, mintegy az anyagi világból való szimbolikus kihalásként, és a Lélekben való újjászületésként. A maga egyszerűségében lenyűgöző szertartás. Más vallású keresztelésekkel ellentétben nem kell hozzá sem víz, sem felszentelőolaj. Sem bálványokkal megrakott, égig érő templom, sem pedig arannyal hímzett palástba öltözött pap. Csak a hit és az áldozatkészség tartja össze a szövetséget, amely legtöbbször erdőben, tó mellett, a hegyekben vagy az üdvözülésre vágyó otthonának kandallója előtt köttetik. Amint erre sor kerül, bármiféle letérés az igaz ösvényről, és az illető máris nem Perfectus többé. Elölről kell indulnia az üdvözüléshez vezető úton. A consolamentumnak makulátlannak kell lennie, foltmentesnek, erre a kitételre a korrupt papok és püspökök ellenében volt szükség, akik már a tizenharmadik században is léteztek, és akiknek a profán tettei a mai napig is büntetlenül maradnak. Ezt a rítust az átkozott katolikusok már régóta a saját keresztelő szertartásuk torz utánzatának tartják. Pedig nem így áll a dolog. Ellenkezőleg, a consolamentum a legkorábbi keresztény egyháztól ered, azóta adják tovább nemzedékről nemzedékre, papok és pápák beavatkozása nélkül.

– Imádkozz Istenhez, hogy jó keresztényt faragjon belőlem, és vezessen engem jó végre – ismételte háromszor Andre.

Bernat alaposan tájékozódott Andre Labelle felől azoktól, akik az elmúlt három esztendőben vele dolgoztak. Harmincegy éves. Priusza van. Kisebb értékű lopás. Testi sértés. Rendzavarás. Az egykor vad, indulatos ember, aki sosem ismerte be egyetlen hibáját sem, olyan életet élt, amelyet egyesek felelőtlennek és meggondolatlannak mondanának. Hál’ istennek felkeltette a figyelmét egy Perfectusnak, aki elindította őt a helyes úton. Andre innen nem messze, délen született, a Roussillon régióban, ahol a természet hivalkodóan páváskodik, és titokzatosság uralkodik. Rendkívüli hely gazdag örökséggel, telis-tele mindenféle legendával és mesével mórokról, Nagy Károlyról és Rolandról. Andre az arrafelé tenyésző tenyeres-talpas emberfajtát képviselte. Karcsú, izmos fiatalember volt fénytelen fekete, göndör hajjal és lapos orral, ami keményfiús külsőt kölcsönzött neki. Csak a sötét szeme árulkodott a zavart elmét még mindig kísértő fájdalom felhőiről. De a Bernat által megkapott valamennyi jelentés példás magaviseletről és a hit iránti mélységes odaadásról tanúskodott. Az üdvözüléshez vezető út hosszan és keskenyen nyúlik el, kizárólag azok számára fenntartva, akik tökéletesen birtokában vannak a képességeiknek, és élvezik a Vének támogatását, amit Andre már kiérdemelt.

Bernat felállt a székről.

– Folytasd a melhoramentummal.

Az okszitán szó azt jelenti: „tökéletesedés”, ami annak nyugtázásával kezdődik, hogy a Szentlélek beköltözött az előtte álló Perfectusba. A beavatandónak hinnie kell benne, hogy ez a helyzet, különben semmi sem számít majd abból, ami ezután lesz történendő. Andre letérdelve maradt a szőnyegen, összekulcsolta a kezét, és háromszor meghajolt.

– Áldj meg, Uram. Imádkozz érettem. Vezess minket a jó végre.

Bernat megadta rá a helyes választ.

– Imáinkban azt kérem Istentől, hogy faragjon belőled jó keresztényt, és vezessen téged a jó végre.

– Istennek és az Evangéliumnak fogom magam szentelni – mondta Andre. – Nem eszem többé húst, tojást, sajtot és zsírt sem, csak olajat és halat. Nem teszek semmiféle esküt, és tűztől, víztől vagy haláltól való félelmemben sosem hagyom cserben a szektát.

– Van valami meggyónni valód?

A lélek megtisztítása a szertartás részét képezte.

– Csak annyi, hogy a büszkeségem és az arroganciám néha még mindig fölébem tud kerekedni.

– Ezt mindannyian elmondhatjuk.

– De nekem ezt kordában kell tartanom.

– Akkor tedd azt. Haladéktalanul. Mondd el, kérlek, a Pater Nostert.

Andre elmormolta a Miatyánkot. Bernat kihasználta a pillanatot, hogy az íróasztalhoz lépjen, és elővegye a Bibliáját. János evangéliumához lapozott, majd Andre feje fölé tartotta, ahogy a többi Perfectus is tette évszázadok óta.

– Kezdetben vala az Íge, és az Íge vala az Istennél, és Isten vala az Íge.

Andre remegni kezdett.

– A világosság a sötétségben fénylik, de a sötétség nem fogadta be azt. Vala egy Istentől küldött ember, kinek neve János. Ez jött tanúbizonyságul, hogy bizonyságot tegyen a világosságról, hogy mindenki higyjen ő általa. Nem ő vala a világosság, hanem jött, hogy bizonyságot tegyen a világosságról. Az igazi világosság eljött volt már a világba, a mely megvilágosít minden embert. A világban volt és a világ általa lett, de a világ nem ismerte meg őt. Az övéi közé jöve, és az övéi nem fogadák be őt. Valakik pedig befogadák őt, hatalmat ada azoknak, hogy Isten fiaivá legyenek, azoknak, a kik az ő nevében hisznek; A kik nem vérből, sem a testnek akaratából, sem a férfiúnak indulatjából, hanem Istentől születtek.

Andre feje úgy maradt, a padló felé lehajtva, miközben befogadta a szívébe a Szentléleket, és megszilárdította a döntését, hogy Perfectussá váljon.

Most jön a legfontosabb rész.

– És az Íge testté lett és lakozék mi közöttünk (és láttuk az ő dicsőségét, mint az Atya egyszülöttjének dicsőségét), a ki teljes vala kegyelemmel és igazsággal. János kiáltott, mondván: Ez vala, a kiről mondám: A ki utánam jő, előttem lett, mert előbb volt nálamnál. És az ő teljességéből vettünk mindnyájan kegyelmet is kegyelemért. Mert a törvény Mózes által adatott, a kegyelem pedig és az igazság Jézus Krisztus által lett. – Itt szünetet tartott, és hagyta, hogy a hatalmába kerítse őket a pillanat. Végül azt kérdezte:

– Meg vagy békélve?

Andre kihúzta magát, de térdelve maradt.

– Tökéletesen.

– Állj fel.

Andre felkelt, Bernat pedig közelebb lépett, a Bibliát áhítatosan Andre fejére tette, és két oldalról gyengéden arcon csókolta.

A béke csókja.

– Isten hozott, fivérem. Most már te is közénk tartozol minden tekintetben.

Könnyek gyűltek a barna szemekbe. Ez az arrogáns piti bűnöző most már az egyetlen igaz hit részese. Minden új Perfectus mellé beosztanak egy sociust, egy bajtársat, aki egy ideig osztozik velük a munkájukban és a nehézségeikben. Bernat kifejezetten Andre mellé kérte magát.

– Szolgálni fogsz engem – mondta. – Amíg a saját lábadra nem állsz, hogy az összes hívőt szolgáld.

Andre bólintott.

Bernat letette a Bibliát, és odalépett a tágas teraszra nyíló, kétszárnyas üvegtáblás ajtóhoz. Kinyitotta, és intett Andrénak, hogy menjen ki vele. Friss, hűs levegő csiklandozta az orrlyukát. Tökéletes tavasz közepi este. Odalent a távolban Carcassonne Bourgként ismert modernebb városrésze látszott kövezett utcáinak zegzugos hálózatával és éjszakára kivilágított háztetőivel. Bernat lelkesen tanulmányozta a történelmet, és mindenről tudott, ami nyolcszáz évvel ezelőtt itt történt. Minden apró részletet. A jókat és a rosszakat is. Erőt merített ebből az örökségből.

Amire szüksége is lesz az elkövetkezendő napokban.

– Itt az idő – mondta.

Andre egyetértően bólintott.

Mindketten ugyanazért jöttek ide, Carcassonne-ba.

Bernat elmosolyodott.

– Kezdődjék hát.

HARMADIK FEJEZET

Nick sietve átverekedte magát a hőségen és a füstön, amiben segítségére volt egy nyitott ajtó és az ablakok, amelyeket épp akkor törtek be a tűzoltók, hogy több helyütt távozhasson el a korom.

Az egyik rendőr a nyomába eredt.

Mi folyik itt? Nehéz megmondani. De akármi is az, szándékosnak tűnik. Elhessegette magától a nyugtalanító gondolatokat, és kijutva belevetette magát a belgiumi éjszakába, miközben tiszta levegővel töltötte meg a tüdejét. Ötvenyardnyira maga előtt megpillantotta a csendes utcán elfelé száguldó fekete alakot.

Aki egy laptopot vitt magával.

– Utánamegyek, akárki legyen is – mondta a zsarunak angolul.

– Ez rendőrségi ügy – felelte a másik szintén angolul. Hála az égnek. Az idegen nyelvekkel meggyűlt a baja.

Megkereste, és felmutatta az ENSZ akkreditációját.

– Én is el tudom intézni.

A zsaru szemügyre vette az igazolványt, bólintott, majd elővett egy adóvevőt.

– Riasztom a többieket, és kérek erősítést.

Jó ötlet.

Nick elviharzott.

Ismerte Gentet, hiszen már kétszer is járt itt. A Schelde és a Leie folyók összefolyásánál fekszik. A mai napig is egyetemi város, valamikor a legnagyobb volt Párizson kívül, és az egyik leggazdagabb hely Észak-Európában. Azóta is a kereskedők városa. Itt is, ott is piacok működnek mindenfelé, ahol egy kosárka friss epertől Dickens összes műveiig minden megtalálható. És mindez macskaköves sétálóutcák, egy ezeréves erőd, templomok, egy katedrális, több középkori torony és tágas terek meg magas épületormok egybefüggő füzére közepette. A város évente egyszer, júliusban nagyszabású, kilencnapos zenei, művészeti és szórakoztató fesztivállal ünnepli magát, amelyen pár évvel ezelőtt ő is részt vett.

Belegyorsított, és kezdte utolérni a célpontját. Hál’ istennek, kitűnő formában volt. A testgyakorlás mindig is kikapcsolódást jelentett a számára. Szerette egy kis fájdalommal és rengeteg verejtékkel ösztökélni magát.

Előtte a fekete ruhás alak befordult az egyik sarkon.

Követte őt, és itt most többemeletnyi magas, sokszínű homlokzatok kettős sora vette körül. Plakátoknak, neonlámpának, felhőkarcolónak se híre, se hamva. Csak a keresetlen egyszerűség óvilági bája, amely az idő öregítő keze nyomát viseli. A lépcsőzetes oromzatú házak sora többnyire szállodákkal, bankokkal, szuvenírüzletekkel, kiskereskedésekkel, bárokkal és kávézókkal volt telizsúfolva, minden tenyérnyi helyet kihasználtak, mintha az egész nem is egy másik korszakból itt maradt, megfizethetetlen relikvia lenne. Ezek lakóépületek voltak. Sötét földszinti ajtók, fény csak a fenti ablakokban ég itt-ott. Néhány parkoló autó gubbasztott, ezeket kikerülte, tartva az iramot az előtte futó nővel. Hogy nő, azt csak Kelsey-től tudta.

Gyerünk utána.

Egyik fele legszívesebben azt tette volna, amit Kelsey akart. Vannak dolgok, amelyek sosem változnak. De miért olyan fontos az a laptop? Lövése sem volt róla, de ezt a kérdőjelet is hozzácsapta a megválaszolatlan kérdések egyre gyarapodó listájához.

Az utóbbi öt év során beutazta a földgolyót, hogy megpróbálja megőrizni, és néha megmenteni a történelmet. Az ember azt gondolná, hogy a helybeliek nála sokkal jobban értékelik a saját örökségüket. De a legtöbb helyen sajnos nem ez a helyzet. Mi több, a műemlékvédelmet fenyegető legnagyobb veszélyt éppen azok jelentik, akik a legjobban ismerik az adott helyet vagy dolgot. Hogy miért van ez így? A meghitt ismeretség megvetést szül? Talán. De a legvalószínűbb, hogy puszta közömbösségről van szó. Itt viszont gyújtogatás, vagyoni károkozás és lopás történt. Nem beszélve a Kelsey ellen elkövetett testi sértésről. Csupa szándékos elkövetés. Remélte, hogy a tüzet azóta már eloltották, de abból, amit látott, úgy tűnt, hogy egy másik műtárgy is odaveszett. Egyik értékes dolog tűnt el a másik után. Neki az a dolga, hogy ezt megakadályozza. És jól csinálja, ő az egyetlen operatív tiszt a CLIO fizetési listáján.

Magányos farkas.

Ami tetszett neki.

A magánélete is nagyjából ilyenné alakult.

Kelsey óta hébe-hóba volt egy-két kapcsolata, de egyik sem tartott tovább pár hónapnál. Mindenkit vele mért össze, és egyikük sem ütötte meg a mértéket. Kelsey elkeserítő módon beleette magát az elméjébe. A halovány, már-már áttetsző arcbőrével. A kiálló járomcsontjával, a zöld szemével és a hajával, amely valamikor hosszan, szálegyenesen omlott le fahéjszínűen. Egy minden tekintetben gyönyörű nő. Nick tudta, hogy ez hülyeség. Ideje továbblépni, meg a többi baromság. Csakhogy neki nehezére esett. Úgyhogy nem csinált semmit. Csak keményen melózott. Beutazta a világot.

És remélte, hogy a második legjobb dolog fog bekövetkezni.

Prédája megint befordult egy sarkon, ő meg egyre csak rohant előre, csökkentve a köztük lévő távolságot. Átvágtak egy lelkes, élénk éjszakázó tömegtől nyüzsgő piazzán. A nő a tér szélén maradt, és eltűnt egy mellékutcában. Nem veszítheti szem elől. Egy-két udvarias frázissal áttolakodott a tömegen, és a nyomába eredt. Egy újabb sarkon befordulva már a folyóparton jártak, egy derékig érő kőfal két oldalán haladtak egymással párhuzamosan. Nicknek az a benyomása támadt, hogy a nő nem egyszerűen csak menekül. Valami konkrét helyre tart. Szerencsére alig járt erre ember, akik az útjukba állhattak, vagy veszélybe kerülhettek volna. Vajon tudja, hogy a férfi követi? Nehéz eldönteni.

Hirtelen szirénázás hasított a levegőbe.

Kék-vörös fényeket villogtatva három autó bukkant elő az egyik mellékutcából. Bekanyarodtak, és a rakpart fala előtt elterülő kis macskaköves tér felé tartottak, fényszóróikkal hatalmas fénypászmákat hasítva a sötétségbe. Mintha csak megérezték volna a nőt, a feketébe öltözött alak most sarokba szorult, és nem volt hová mennie.

Gyorsan dolgoztak a helyiek.

Úgy százlábnyi távolságban megállt, a súlypontját előretolta, készen arra is, hogy sprinteljen, és arra is, hogy kanyarogjon, attól függően, hogy mi fog történni. A levegő heves zihálással tört elő belőle, és kiszárította a száját. A nő a kőfalhoz hátrált, és oldalra pillantott, mint aki felméri a helyzetet. A fényszórók feléje fordultak, a nő pedig abban a pillanatban, mielőtt teljesen megvilágították volna, oldalra hajította a laptopot. A folyóba?

A kocsik csikorogva megálltak.

Ajtók csapódtak ki.

Fegyveres férfiak szálltak ki ordítozva. Flamandul. A nő megpördült, és szembefordult a rendőrökkel, egyik keze lent, a háta mögött.

Újabb kiáltozás.

Az elrejtett kar előbukkant a nő háta mögül.

Lövés dörrent.

A rendőrök felől.

Újabb lövéseket adtak le.

A lövések feltépték a nő mellkasát, és ösztövér teste megpördült tőlük, mint egy táncosé. Nick émelyegni kezdett a látványtól. Persze látott ő már épp elég erőszakot, de ezt muszáj volt?

Egyik kezében sem volt fegyver.

A nő tovább rángatózott valami marionettszerű táncban, aztán előrebukott, de nem tudta védeni az arcát, amely egy kő szökőkút mellett keményen a kövezetre csattant.

Nick nem mozdult.

Szerencsére ahhoz nem állt elég közel, hogy magára vonja a figyelmet, a rendőrök pedig a testre koncentráltak, és lövésre emelt pisztollyal közelítettek feléje. Nick átpillantott a falon. Hosszú árnyékujjak markolták erősen a vizet. Homályos mozgásra figyelt föl a sötétben, és egy csónak körvonalára, amely elfelé úszott a folyót szegélyező beton gyalogösvénytől.

Itt semmit sem fog megtudni.

Az ujjai hegyével megkapaszkodva átszökkent a falon, majd leugrott az alatta lévő betonra.

NEGYEDIK FEJEZET

Bernat Andréval együtt hagyta el Carcassonne-t, és csaknem egy órán át keletnek hajtottak, Béziers felé. A város egy meredélyt foglalt el az Orb folyó fölött, a Földközi-tenger partjától mindössze tíz kilométernyire nyugatra. Franciaország egyik legrégibb települése. Neolitkori emberek, kelták, gallok, rómaiak és vizigótok mind-mind elfoglalták a történelem egyik vagy másik pontján. Manapság a bikaviadalok okán tart igényt a hírnévre. Minden augusztusban egymillióan érkeznek ide, hogy szemtanúi legyenek a látványosságnak. 1209. július 29-én, Mária Magdolna ünnepnapján azonban történt itt valami, ami örökre megváltoztatta a világot.

A sereg a város előtt táborozott, sátorok és rögtönzött táborhelyek ameddig a szem ellát, összezsúfolódott emberek, lovak és szekerek tömege vette körbe a megerődített falakat. Tegnap érkeztek a Lyonból való menetelés után azzal a szándékkal, hogy foglyul ejtsenek 222 eretneket, Béziers lakosságának mintegy tíz százalékát, akiket tudomásuk szerint az itt lakók rejtegettek. A harcosok III. Ince pápa fegyverbe szólító felhívására jöttek. A Nyugat hozzászokott a pápai keresztes hadjáratokhoz, hiszen azok már 1095 óta dúltak. De azoknak az összes mérge a muszlimok ellen irányult, a vérfürdő pedig messze innen, a Szentföldön zajlott. Ez lesz az első keresztény felebarátok ellen vezetett keresztes hadjárat, amelyre teljes egészében Európa szívében fog sor kerülni. Pontosabban a Languedoc néven ismert régióban, ezen a délen a Pireneusoktól északon Provence-ig ívelő büszke és független hegyvidéken. A szél, az olajbogyó, a szőlő és a tenger országában. A trubadúrokéban és kereskedőkében. Amelynek kultúrája és nyelve Aragóniáéval és Barcelonáéval közös. A független gondolkodók és kapitalista polgárok bástyája. Ahol a keresztények, zsidók és muszlimok harmóniában éltek és dolgoztak együtt.

Egy új vallás is virágzott itt. A kereszténység egy pacifista ága, amely azt hangsúlyozta, hogy üdvözülés csak az anyagi javaktól való elszakadás útján érhető el. Amelynek eredete teljesen ismeretlen, de amely önmagát az igaz hitnek kiáltotta ki, a katolicizmusnál ősibbnek, és amelynek alappillérei a tolerancia és a szegénység.

Keletről vándorolt idáig, miután megvetette a lábát Itáliában és a Rajna-vidéken. Központi doktrínája azt hirdette, hogy a világ egy sötét, gonosz erő műve. A Rex Mundié. A Világ Királyáé. Magában foglal mindent, ami anyagi, kaotikus és hatalommal bír. Az anyag romlott. Minden, ami létezik a világon, romlott. A civil hatalom szemfényvesztés. És ha az a hatalom valamiképpen egy isteni szentségen alapszik? Például a Római Szentegyházon?

Az csak annál rosszabb.

Követői abban hittek, hogy a lélek a test csapdájába esett, amely a gonosz birodalmába tartozó tökéletlen alkotás. Az élet célja ebből a földi pokolból kiszabadulni, és a Világosság Istenét keresni, aki az örök szellemi birodalmon uralkodik, az anyag mocskától nem beszennyezetten. Minden hívőnek el kellett határoznia, hogy lemond az anyagi világról. Ha nem, a haláluk után újra és újra visszatérnek, új testeket foglalnak el, új életeket élnek át mindaddig, amíg végül készen nem állnak rá, hogy elutasítsanak mindent, ami anyagi. Amint ez megtörténik, puszta hívőből Prefectussá lépnek elő, akik ekkor már, a legközelebbi halálukkor képesek lesznek rá, hogy felemelkedjenek egy üdvözült, örökös állapotba, amelyen a Világosság Istene uralkodik.

A kozmológia kettős elven alapult.

A gonosz látható. A jó nem.

A szellem és az anyag abszolút szétválasztása.

Nem volt szükségük se szentségekre, se templomokra, se püspökökre, se pápákra, se tizedre, se adókra. Ezek mind az anyagi világ részei, amelyek nem számítanak. A nők minden tekintetben egyenlőek a férfiakkal. Nincs eskütétel, nincsenek szent ereklyék, nincs imádása a keresztfának, amely nem volt egyéb kínzóeszköznél. Nincs erőszak, se katonai szolgálat. Nem szabad olyan ételt enni, amely valamely nemzés útján jött létre. A házasság értelmetlen. Gyermekeket szülni kegyetlenség, mert azzal csak újabb mennyei lélek válik a gonosz martalékává. Krisztus egyszer eljött, de csak jelenésként, hogy elterjessze a Jó és a Rossz kettős igazságát, és hogy beindítsa a hívők láncolatát, amely évszázadokon át sem szakadt meg. Az egész koncepció vonzó, csábító és népszerű volt. Itáliában a görög katharos után Cazzarának nevezték magukat. Németországban Ketzer volt a nevük. Franciaországban a Cathari címkét kapták. Latinul azt jelenti: „tiszta”. Ebből alakult ki a név, amely rajtuk ragadt.

Kathar.

A Római Szentegyház 1179-ben megpróbálta őket betiltani, de nem sikerült. Azt állította, hogy a katharok természetellenes vegetarianizmust gyakorolnak, és az emberiség kiirtását pártolják, és hogy minden Perfectus egyértelműen homoszexuális, mivel mindig párban utaznak. 1203-ban kudarcot vallott az a próbálkozás, hogy a csökönyöseket megtéríteni igyekvő papokkal és szerzetesekkel gyűrjék le őket. 1209 júliusára a kathar vallás már szilárdan megvetette a lábát Languedocban. Nem csupán a parasztok körében, hanem a nemesség, a burzsoázia és a tehetős polgárok soraiban is. A helybeli katolikusok, akik nem rajongtak Rómáért és a szabályaiért meg a dogmáiért, támogatták a barátokat és a szomszédokat a vallási döntésükben. Az is segített, hogy a katolikus klérus zöme korrupt volt, a katharok viszont erényesen éltek. Languedoc népe számára az volt az ellenség, aki Toulouse, Foix és Carcassonne befolyásos vikomtjainak hatalmát és autonómiáját megkérdőjelezte. Amit a Római Szentegyház rutinszerűen megtett. A katharizmus olyan egyszerűséget sugárzott, amelyet sokan vonzónak találtak. Szeresd felebarátodat és a békét, melyet a jóság és az őszinteség teremt. A kathar otthonok nyitva álltak, mindenkit szívesen láttak. Róma megpróbálta rásütni az eretnekség bélyegét, de az továbbra is tény maradt, hogy a katharizmus messze több eltérő filozófiánál. Már egy kiérlelt, nyílt versenytárs volt.

Amely kezdett teret nyerni.

Ami megsemmisítésért kiáltott.

És ez volt a magyarázata annak, hogy miért várakozott egy húszezres sereg Béziers falai alatt.

Jöttek mindenünnen. Itáliából a pápai államból. Jézus Krisztus hitének rendjéből. A Szentlélek Ispotályosok rendjéből. A Szent György lovagrendből. A Burgundiai és Bretagne-i hercegségből. Nevers, Auxerre, Orange és Saint-Pol grófságból. Angol önkéntesek. Ausztria és Berg hercegségéből. A Kölni választófejedelemségből.

Ezek végül majd Toulouse, Valentinois, Astarac, Comminges és Foix grófságaival fognak szemben állni. Béziers, Carcassonne és Albi vikomtságaival. Séverac, Menèrba, Tèrmes, Cabaret és Montségur hűbérbirtokaival. A Provence-i őrgrófsággal. Az Aragón Korona országaival. És seregnyi száműzött lovaggal.

Egyetlen árva kathar sem vett benne részt, hiszen számukra az erőszak visszataszító.

Hogy ne legyen szükség véres küzdelemre, ultimátum kibocsátására került sor. Adjátok ki a 222 eretneket, és megkíméljük Béziers-t. Az ajánlatot megfontolták, majd elvetették, a helybeli polgárok egyike meg is jegyezte, hogy ők inkább fulladnak a sós tengervízbe, mint hogy elárulják a barátaikat. Az üzenet világos volt. A helyi katolikusok azt tervezték, hogy nem működnek együtt.

Tehát másik utat fognak választani.

A hadviselés akkoriban inkább ostromlásból állt, semmint a nyílt terepen lezajló szabályos ütközetekből. A keresztesek azonban nem engedhették meg maguknak a hosszas tartózkodást, melynek során felélnék a tartalékaikat, és időt adnának az ellenségnek, hogy megszervezze magát. Sok csatára lesz még szükség, és a lovagjaik mindössze negyvennapi szolgálatra kötelezték el magukat, az őket vezénylő nemesek nem bíztak egymásban, a felfogadott zsoldosok pedig teljesen kiszámíthatatlanok voltak.

De az ostrom tűnt az egyetlen lehetőségnek.

Amíg a sors közbe nem lépett.

Egy maroknyi béziers-i a városfalakon kívülre merészkedett, hogy így fitogtassa az erejét, és bosszantsa az ellenséget. Sértéseket vagdostak a keresztesek fejéhez, az egyiket pedig megölték, és holttestét az Orb folyóba lökték. A zsoldosokat – istentelen, törvénytelen és félelmet nem ismerő népséget, akik soha egy fikarcnyi kegyelmet sem tanúsítottak – ez cselekvésre késztette. Mezítláb, csupán ingben és térdnadrágban, kézifegyvereket lóbálva indultak támadásra. Zajos csetepaté kerekedett. A zsoldosok előrenyomultak, és sikerült áttörniük a városkapun, amelyet azért nyitottak ki, hogy beengedjék a visszavonuló polgárokat.

Végzetes hiba.

Perceken belül csapatostul a városban termettek a keresztesek.

A pápai legátusként főparancsnoki minőségben ott tartózkodó domonkos rendi szerzetestől, Arnold Amaurytól megkérdezték: Honnan tudjuk, hogy valaki katolikus-e vagy kathar? Hogy megkíméljük-e vagy kivégezzük? Amaury megfontolta a kérdést, majd kijelentette, hogy ismeri az Úr az övéit. Öljétek meg mindet. Majd ő felismeri az övéit.

És pontosan ez is történt.

Kitört a pánik és a téboly. Otthonokat dúltak fel. Torkokat metszettek el. Nőket erőszakoltak meg. Fosztogattak. Sok helybeli a templomokban keresett menedéket. Ám a kapukat felfeszítették, és a bent lévőket mind lemészárolták. Férfiakat, nőket, gyermekeket, csecsemőket, betegeket, papokat. Kivétel nélkül. Mindenkit kardélre hánytak, a várost pedig felgyújtották.

Tízezren pusztultak el.

Béziers ragyogó városát néhány óra alatt elpusztították, mindenütt véres hullák hevertek, az utcák megteltek a koncon egymással marakodó brigantikkal.

Kezdetét vette az albigensek elleni keresztes hadjárat.

Bernat a szélvédőn át megpillantotta Béziers fényeit.

Való igaz, a rugalmas ellenálló képesség emlékműve.

A város évszázadokon át fennmaradt, ma a francia bortermelés központja. Katedrálisával, hatalmas tereivel, széles sétányával és festői utcáival most is egy dombtetőn áll. Bernat különösen kedvelte a város rögbicsapatát, amely tizenkét bajnoksággal büszkélkedhetett. Mintegy hetvennyolcezren éltek itt. De őt pillanatnyilag csupán egyetlen lakos érdekelte.

Andre felkészülési ideje alatt tudta meg, hogy a fiatalember – oly sok más katharhoz hasonlóan – katolikusnak született, és egy dél-franciaországi körzeti egyházi iskolába járva abban a hitben is nevelkedett. Gyerekkorában aktívan részt vett a katolikus cserkészmozgalomban, ott ismerkedett meg Louis Tallard atyával, akinek húsz év leforgása alatt csaknem harminc kiscserkészt sikerült szexuálisan zaklatnia, köztük Andre Labelle-t is. Panaszt is tettek ellene, és az egyházközségéből már régen felmentették, de azt megengedték neki, hogy újra aktív szolgálatba lépjen – adminisztratív munkakörben –, miután állítólag töredelmesen meggyónta bűneit. Hihetetlen módon eleinte semmiféle büntetőjogi felelősségre vonást nem indítványoztak. Ami mind-mind a modernkori Római Szentegyház képmutatását és arroganciáját illusztrálja. Nincs még egy intézmény, amely szexuális ragadozókat ilyen mértékben szisztematikusan a védelmébe vett volna. Végül aztán három évvel ezelőtt nagy csinnadrattát követően hivatalosan is vádat emeltek Tallard ellen többrendbeli szexuális zaklatás és kiskorúak megerőszakolása miatt. Ezeket az ügyeket még mindig nem zárták le, mindenféle döntés nélkül zajlik a huzavona a bíróságok között, Tallard pedig mindeközben továbbra is viseli fehér papi gallérját.

Bernat Béziers központját kikerülve a pár kilométernyire északra, a városon kívül húzódó, az egyre sűrűbb erdőbe mélyen behatoló elkerülő autópályán hajtott. Végül a pályáról lehajtott egy nyomvályús, poros földútra, amelyet fűvel benőtt árkok és düledező fakerítések szegélyeztek. A tanyaház, amelyet keresett, az úttól távolabb, a fák között állt. Tallard a vádemelés után ide vonult vissza, megpróbált láthatatlanná válni, remélve, hogy megfeledkeznek róla.

Bernat odahajtott az ócska kis kockaházhoz, és leparkolt. Egy másik jármű is állt már ott. Andréval együtt kilépett az estébe. Fejük fölött száguldó felhőkön át kukucskált a hold. Bernat vezetésével a gyér fűszőnyegen át a bejárati ajtó felé masíroztak. Egy férfi várta őket. Alacsony, zömök, világos bőrű, szakállas.

– Készen van? – kérdezte Bernat.

– Akár a karácsonyi pulyka.

Bernat helyeslően bólintott, és benyitott az ajtón. Odabent szedett-vedett berendezés és rendetlenség fogadta, amelyet csak még tovább fokoztak a felborított bútorok és a két törött lámpa, amelyek mind dulakodásra utaltak. Louis Tallard a hátán feküdt, egy tölgyfa asztalon elterülve, kezét-lábát az asztal négy lábához kötözték, a feje lelógott az asztal széléről. Ötvenkilenc éves volt, alacsony, sovány férfi drótszerű végtagokkal, ráncos arccal, szakállal és bajusszal. A száját ragasztószalag akadályozta a beszédben és a lélegzésben. Vad pillantás ült a pap kék szemében. Helyes. Minden oka megvan rá, hogy féljen.

– Várjon odakint – mondta a férfinak, aki kiment, és becsukta maga után a bejárati ajtót.

Ez a jó a fizetett segítségben.

Pontosan azt csinálják, amit mondanak nekik.

Louis Tallard felé fordult, aki fölemelte a fejét. Koszos melegítőfelsőt és kifakult farmert viselt. Legalább nem papi öltözetet, és nem tüntet fehér gallérral.

– Bernat de Foix vagyok. Ahogy maga mondaná franciául, a Comté de Foix-ban, vagy ahogy én mondanám okszitánul, a Comtat de Fois-ban születtem és nevelkedtem. Anyám ősei a tizenegyedik századtól a tizenötödikig ott élték virágkorukat. A grófi címet elsőként Roger de Foix kapta meg 1064-ben, ő örökölte Foix városát és a környező földeket, amelyeket nemzedékeken át az örököseire hagyott. A város a mai napig áll, akárcsak a vár, de a földek már nem tartoznak a Foix családhoz. Azok már réges-rég odavesztek. Ismerős arrafelé?

Tallard sietve megrázta a fejét, jelezvén, hogy nem.

– Nem számít. Gondoltam, úgy illik, hogy megismerje az inkvizítorát. Valamikor a maga paptársai is ilyen előzékenyen jártak el másokkal. – Andréra mutatott. – Felismeri ezt a fiatalembert?

Újabb heves fejrázás jelezte.

– Ő Andre Labelle. Tizenhét évvel ezelőtt maga szexuálisan molesztálta őt.

Még több fejrázás.

– Tagadja ezt az állítást? – kérdezte hitetlenkedve Bernat.

Tallard bólintott.

– Amihez joga van. Úgyhogy nekünk most ki kell derítenünk az igazságot.

Az albigensek elleni keresztes hadjárat húsz évig tartott. Ugyan az eretnekek kigyomlálását célzó vallásháború címkéjét ragasztották rá, nem volt egyéb a vallás álarca alatt végrehajtott földrablásnál és hatalomszerzésnél.

És mészárlásnál.

Égetések, megvakítások, akasztások, kínpad, még a hullákat is exhumálták és meggyalázták. Semmilyen atrocitás nem volt elég. Százezreket érintett. Languedoc a végére politikailag átrendeződött, és szilárdan a francia korona fennhatósága alá került, Spanyolország minden befolyása elenyészett. A keresztes hadjárat 1209-től 1215-ig óriási sikert aratott, kathar földeket zsákmányoltak, és kimondhatatlan erőszakos tetteket hajtottak végre a civil lakosság ellen. 1215 és 1225 között sorozatos felkelések jóvoltából ezeknek a földeknek egy jó részét visszaszerezte a helybeli nemesség. A megújuló keresztes hadjárat eredményeképpen 1244-re visszafoglalták a területet, a katharizmust pedig a föld alá kényszerítették. A pápai seregek távozása után valami más érkezett. Valami ugyanolyan rossz. Az inkvizíció. Amelyet azért küldtek, hogy a keresztes hadjárat nyomában még megmaradt kathar hit utolsó maradványait is eltiporja. Az inkvizítorok többsége domonkos rendi volt, akárcsak a kereszteseket vezető Arnaud Amaury. 1233-ban IX. Gergely pápa a katharok teljes kiirtásával bízta meg az inkvizíciót. Nemsokára a ferences rendiek is csatlakoztak az erőfeszítéshez, de a domonkosok voltak azok, akik egészen a mai napig kitartó keserűséget hagytak maguk után örökül.

– Amikor a maga paptársai az inkvizíció tagjaiként a városba érkeztek – mondta Bernat Tallard-nak –, előre bejelentették az érkezésük napját, és mindenkit felszólítottak arra, hogy gyónják meg bűneiket. Ha valaki viszonylag kis vétségeket vallott be, kész volt hűséget esküdni az egyháznak, és hajlandó volt hasznos információkat szolgáltatni másokról, arra kiszabtak egy minimális penitenciát, és ezzel le is zárták az ügyet. A gyónás elmulasztását vagy a családra és a barátokra vonatkozó hasznos információk szolgáltatásának megtagadását viszont az egyetlen igaz egyház iránti elkötelezettség hiányának tekintették. És ennek megfelelően is kezelték. A legtöbbjüket máglyán égették el. Borzasztó, nem gondolja?

A válaszul érkező fejrázást meg sem várta.

– Üldözőbe vették a Perfectiket – mondta. – A kevés megmaradt állhatatos kathart. Férfiakat és nőket, akik semmilyen körülmények között sem voltak hajlandók esküt tenni a katolikus egyháznak, hűségesküt meg pláne nem. Így hát azokkal, akik megtagadták, hogy használható információkat szolgáltassanak a Perfectiről, nem bántak kesztyűs kézzel.

Intett, mire Andre letépte Tallard szájáról a ragasztószalagot. A pap megmozgatta az állkapcsát, nyelt egy párszor, és többször egymás után nagy levegőt vett. Aztán felüvöltött:

– Mit akarnak?

– Igazságot tenni – mondta Bernat.

– Miért?

Bernat hagyta, hogy a tekintete a másikba fúródjon.

– A gonosztettekért, amelyeket elkövetett.

– Meg fognak ölni?

– Mi nem ölünk.

Tanácstalan kifejezés ült ki a pap arcára.

– Maguk katharok?

– Azok vagyunk – felelte büszkén Bernat.

– Az a vallás évszázadokkal ezelőtt kihalt.

– A maga számára sajnálatos módon a kiirtásunkra tett akkori kísérlet kudarcba fulladt.

Megkönnyebbülés villant a megkötözött ember szemében.

– A katharok helytelenítették az erőszakot. Minden formájában.

– Igaz – felelte Bernat. – De ez nem jelenti azt, hogy megkegyelmezünk.

ÖTÖDIK FEJEZET

Nick puhán landolt, cipőjének gumitalpa segített felfogni az ütközést. Senki sem látta őt átgurulni a kőfal tetején, fölötte a sötét égboltot folyamatosan meg-megvilágították a kék és vörös fények. Hál’ istennek a felfordulás lejjebb támadt, a rakparton, a sötétség pedig kellő takarást biztosított. De perceken belül az egész folyót kivilágíthatják éjszakára. A csónakot a laptoppal még mindig elfelé sodorta az ár. Utána kell mennie, úgyhogy odalopakodott egy fából készült kis evezős csónakhoz, amely a víz szélén futó beton gyalogúthoz volt kikötve. Eloldozta a horgonyköteleit, majd ellökte, és örömmel látta, hogy két evező hever benne.

Semmi szükség nem volt rá, hogy megöljék azt a nőt. Egyáltalán semmi. Igen, az egyik kezét eldugta, és amikor megmutatta, egy pillanatnyi bizonytalanság következett be. De még ha fegyver lett volna is nála, egyik rendőr sem forgott veszélyben, tekintve a nőre szegezett töltött fegyverek számát. Reflexből lőtték le. És ostobaságból. Élve sokkal többet ért. Bármit is tudott, az most már vele együtt halt. Neki hivatalos engedélye volt rá, hogy a tagállamokban fegyvert viseljen, amelynek használatára alaposan kiképezték, de csak ritkán tartott magánál. Az igazat megvallva, gyűlölte a pisztolyokat.

És jó oka volt rá.

Amiről csupán néhányan tudtak.

A seregben és az FBI-nál is viselt fegyvert, de szolgálat közben egyszer sem sütötte el. Szerencsére rájött, hogy a mostani munkájában a pisztolyok inkább csak nyűgnek vannak, semmint a védelem forrásai lennének. Jóval több kérdést vetettek föl, mint amennyit valaha is megválaszoltak. Egészen eddig jól megvolt nélkülük.

Remélte, hogy Kelsey jól van. Nem így képzelte a viszontlátást. Távolról sem. De ugyan mire számított? Kelsey Krisztus önálló, felesküdött leánya. A Szent Lukács Kongregáció nővére. Nick a szakításuk után mindent megtudott a vallásos rendről, amit csak tudott, megpróbálta megérteni, hogy mi történt. Kelsey mindig is buzgó katolikus volt, de megtartotta magának a hitét, csak olyankor osztotta meg bárkivel, ha helyénvalónak találta, és óvatosan fejezte ki magát. Ő ezt a bizonytalanságot mindig is annak tudta be, hogy ha a vallásról van szó, akkor Kelsey csak egy magánember. Így aztán sohasem érzékelte teljes mélységében az elhivatottságát.

Egészen a legvégéig.

– Engem egy hang szólít – mondta neki. – Olyan, amely már egy ideje beszél hozzám. Amelyre fütyültem. De többé már nem tudok fütyülni rá.

– Miről beszélsz?

– Nem mehetek hozzád. Az a tervem, hogy fogadalmat teszek, és apácának állok.

Egy másik férfi? Másik nő? Oké. Azzal még megbirkózna. Na, de Istennel? Mi olyasmit mondhatna, ami nem hangzana önzésnek? Ugyan minden képzeletet felülmúlóan ledöbbent, de elfogadta a nő döntését, és közösen lemondták az esküvőt. Két héttel később megkezdte a szerzetesjelöltségét. Most már Kelsey MacKenzie Deal nővérnek hívják.

Nem pedig Mrs. Kelsey Lee-nek.

A távolban újabb szirénák harsantak. Lassan zsúfolt éjszakája lesz a genti rendőrségnek és tűzoltóságnak.

Amióta Párizsba költözött, Nick gyakran fantáziált arról, hogy felfedezi a Montmartre utcasarkait, vagy hogy az Eiffel-torony tetején ebédel valami különleges emberrel. Esetleg még az haute-couture maisonokat is meglátogatja az Avenue Montaigne-en, ezen az elegáns sugárúton, ahol egymást érik a Dior-, a Chanel-, a Valentino- és a Luis Vuitton-divatházak, meg a topkategóriás ékszerüzletek csillagászati árú kollekciói. Párizsban minden a divatról és a románcról szól. Senki sem tud úgy odalátogatni, hogy valamelyest ne azt érezné, hazaérkezett, megkopott pompája a kevés megmaradt látványosságok egyike a világon, amely még igazi érzelmeket kavar. Eleddig senkit sem talált, akivel ezeket a látványosságokat és hangokat megoszthatná.

De nem fogja feladni a reményt.

Talán majd egy napon.

Előtte begyújtották az üldözőbe vett csónak motorját.

Nem jó.

Kizárt, hogy evezővel tartani tudja az iramot.

Szerencsére a csónak épphogy csak pöfögött. Nyilván nem akarja magára vonni a figyelmet. A városon belül sebességkorlátozás van érvényben. A folyó mindkét partját házak, üzletek és éttermek szegélyezik. Egyes részeket kivilágítottak. Másokat nem annyira. Két másik, éjszakára kifutott csónak mellett haladt el, mindkettő szorosan a vízhez lapult, úgy tervezték őket, hogy elférjenek a csupán minimális nyílást biztosító számtalan híd alatt.

Megmarkolta az evezőket, és úgy döntött, hogy egy kicsit begyorsítja a csónakázást. Az áramlás besegített, de az arra is alig volt elég, hogy mozgásban tartsa. Le nem vette a szemét a tőle nagyjából ötvenyardnyira lévő csónakról. Birtokosa mintha észre sem vette volna, hogy követik. Máskülönben a lóerő előnyét kihasználva már tovaszáguldott volna. Szerencsére az egyre sűrűsödő sötétség elrejtette őt szem elől.

Elöl megpillantotta a Gravensteent, ezt a tizenkettedik századi félelmetes erődöt, amelyet éjszakára kivilágítottak. Nick tudta, hogy Flandria grófjainak egykori székhelyét eredetileg egy szíriai keresztes várról mintázták, majd a tizenkilencedik században úgy alakították át, hogy azt tükrözze, ahogy a viktoriánusok szerint egy középkori erődnek ki kell néznie. Várárokkal, tornyocskákkal és eredetileg a viking inváziók megakadályozására kialakított nyílrésekkel is kiegészítették. Nick egyszer bejárta az egészet.

Az elöl lévő csónak elhaladt az erőd mellett.

Ekkor vagy száz yard választotta el őket egymástól.

Gent belvárosa úgy volt felaprítva, mint valami kirakós játék, amelynek darabjai folyók, mellékfolyók és csatornák mentén körvonalazódnak. Nehéz úgy elindulni bármelyik irányba, hogy ne vízhez érkezzünk. A folyó itt szerencsére egyenesen folyt, kanyaroktól mentesen, és újabb üres csónakok horgonyoztak a széleken futó kőjárdák és falak mentén. Nick összekapta magát, és rájött, hogy a város északi pereme felé tartanak, ahol az épületek mindkét parton egyre nagyobb ütemben sötétedtek el. Tovább evezett, megpróbálta nem elveszíteni a másik járművet.

Nagy utat tett meg az FBI műkincsekkel való bűnözés elleni csapatától. A kulturális javakkal való illegális kereskedelem felívelőben lévő bűnözői vállalkozás. Évente több milliárd dollárnyi értéket lopnak el. Az FBI már régóta működtet egy húsz ügynökből álló csapatot, akiket az igazságügyi minisztérium ügyészeinek egy másik különleges csapata képezett ki és támogat. A húsz embert öt négyfős egységre osztották, amelyek mindegyike egy-egy kijelölt földrajzi régió ügyeiért felelt. Az ő csapatát, amely az Egyesült Államok délnyugati részét felügyelte, egy Bill Muntan nevű, tréfát nem ismerő különleges ügynök vezette. Az FBI-nál töltött öt éve alatt több százmillió dollárnyi elrabolt mű- és kultúrkincset szereztek vissza. Aztán egy esős csütörtök délután megváltozott az élete.