Rebecca Reed

Neon Hearts

Copyright © Rebecca Reed

Borító, szöveggondozás: Rebecca Reed

Kiadja a Red Zone Book

ISBN: (pdf) 978-615-6485-64-9 (epub) 978-615-6485-65-6 (mobi) 978-615-6485-66-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tartalom

1. fejezet: Csínytevés

2. fejezet: A nem várt vendég

3. fejezet: Ismerkedés

4. fejezet: Ijesztő vágyak

5. fejezet: Kettesben

6. fejezet: A vacsora

7. fejezet: Zavarba ejtő pillanatok

8. fejezet: Új arc

9. fejezet: Mit akarsz tőlem?

10. fejezet: Macska-egér játék

11. fejezet: Fájdalom

12. fejezet: Távolság

13. fejezet: Titkok

14. fejezet: Féltékenység

15. fejezet: Vallomás

16. fejezet: Egy éjszaka

17. fejezet: Valami megváltozott

18. fejezet: Lopott percek

19. fejezet: Könnyű vér, könnyű pénz

20. fejezet: Kispadra ültetve

21. fejezet: Áttörés

22. fejezet: Fontos lépés

23. fejezet: Egy érdekes nap

24. fejezet: Egyenesben

25. fejezet: Készülődés

26. fejezet: Féltékenység és szenvedély

27. fejezet: Őszinteség

28. fejezet: Testvérek

29. fejezet: Izgalom

30. fejezet: Összetartás

1. fejezet: Csínytevés

Adrian

Unottan ücsörögtünk Nash-sel a kollégium egyik eldugott folyosójának ablakában. Már sötétedett, bulizás helyett hamarosan mehettünk aludni. Mindkettőnk feje zsongott a nap során bemagolt tananyagtól, és korán reggel újabb előadás várt ránk.

– Holnap igazán kimozdulhatnánk kicsit – sóhajtottam fáradtan.

– Az egyik kocsmában koncert lesz, igazi élő rockzene. Kitombolhatnánk magunkat – rázta Nash a szőke tincseit, mintha máris ott lenne. Kerek arca kipirult a műveletben.

– Dögunalom ez a koli. Sosem történik semmi. – Bakancsommal belerúgtam a fal mellett álló műanyag székbe.

A Hartfordi Egyetem Művészeti Tanszékének kollégiumában laktunk, és mivel mindketten meglehetősen hasonló beállítottságúak voltunk, elég gyorsan összebarátkoztunk. Nash a saját neméhez vonzódott, én pedig… Nos, mondjuk úgy, hogy nem igazán tettem különbséget fiúk és lányok között. Minden esetben az illető személyisége határozta meg a pillanatnyi irányultságomat.

A koli tényleg unalmas, túl szigorúan felügyeltek minket. Semmi rendbontás, semmi hangoskodás vagy buli, ivászatról, és egyéb hasonló szórakozásról nem beszélve. Persze, titokban összejártunk a szobákba bandázni, de a büntetésektől tartva mindenki inkább a városban vezette le a fölös energiáit.

Leugrottam az ablakpárkányról, és megálltam a barátommal szemközt.

– Mutasd a nyakad!

Nash büszkén félrefordította a fejét, hogy feltárja előttem legújabb szerzeményét. Erős parfümillat csapta meg az orromat. Sosem szerettem, amiért ezt a tömény, fűszeres vackot használja, mert néha a fürdőben is meg lehetett fulladni tőle. Figyelmen kívül hagytam a számomra cseppet sem vonzó illatot, és Nash kiszívott nyakát tanulmányoztam. Tegnap éjszaka az egyik alkalmi partnere szabályos virágmintát szívott a nyakára. Még sosem láttam ilyesmit. A keskeny szívásnyomok virágszirmokká álltak össze.

– Ez a srác egy kibaszott művészvámpír – nevettem hátravetett fejjel, és jól bevertem a falra akasztott poroltó készülékbe. A fájó ponthoz kaptam a kezemet. – Picsába! Ez meg mi a francnak van itt?

Dühösen leakasztottam a piros palackot, és letettem a földre. Nash kuncogott a szerencsétlenségemen.

– Úgy látom, ma mindennel bajod van.

Egyet kellett értenem vele. Egészen kimerültem, és minden idegesített. Ahogy ez a rohadt palack is. Amikor pedig fáradt voltam, hülyeségek jutottak eszembe.

– Te oltottál már tüzet valaha? – Leguggoltam a készülék mellé, hogy jobban szemügyre vegyem.

– Nem, de kit érdekel? – fintorgott Nash, és a készülék felé bökött a fejével. – Ott az a két kallantyú.

– Szóval, ha ezt megnyomom, akkor kijön rajta a por?

– Gondolom, de azért meg ne nyomd!

– Hm, megnézem – vigyorogtam máris, mint egy rosszcsont gyerek.

Nash is leugrott az ablakból, majd hátrébb lépett. Sejtette, hogy nem viccelek. Marokra fogtam a két fület, és összenyomtam. Kattanás hallatszott, és abban a pillanatban eszeveszetten ömleni kezdett a por a készülékből. Sokkal jobban, mint gondoltam.

– Úristen! Te bolond vagy! Zárd el! – kiáltotta Nash éles hangon.

Nevettem a sikítozásán. Elengedtem a kallantyút, de az úgy maradt, és a por továbbra is ömlött a készülékből.

A francba!

A szám elé kaptam az ingem, hogy ne lélegezzem be az apró szemcséket.

– Már nem nyomom, de még mindig jön!

Felálltam. Rémülten néztünk egymásra Nash-sel. A por rövid idő alatt elkezdte beteríteni az egész folyosót. Már látni is alig lehetett a füstszerűen gomolygó szemcséktől.

– Tűnjünk el innen! – Megragadtam Nash karját, és magam után húztam a folyosón.

Röhögve, köhécselve futottunk néhány lépést, majd benyitottunk az első ajtón, és gyorsan magunkra húztuk.

– Baszki, hogy nézel ki? – kuncogott Nash.

– Te sem panaszkodhatsz – tört ki a nevetés belőlem, mert a barátom úgy festett, mint egy kísértet. Arcát, haját és a ruháját belepte a fehér por. Valószínűleg én is hasonlóképpen nézhettem ki. Szép lesz kimosni a hosszú hajamból. Röhejes volt az egész, de nem nevetgélhettünk tovább, mert a folyosóról hangoskodás zaja szűrődött be hozzánk.

– Tűz van! Tűz van! – kiabálta valaki.

A szám elé tettem a kezem, hogy elfojtsam a nevetésem, és akkor a tűzjelző visító hangja hasított a levegőbe.

Te jó ég!

– Kurvára bajban vagyunk – jegyeztem meg feszültséggel tűzdelt hangon.

– Cseszd meg, Adrian! – szitkozódott Nash. – Ha lebukunk, komoly büntetésnek nézhetünk elébe.

Körülnéztem, hol lehetünk. Egy takarítószertárban álldogáltunk, mert felmosóvödrök, seprűk és tisztítószerek sorakoztak a polcokon. Nem láttam másik ajtót, ahol meglóghattunk volna. Síri csendben várakoztunk, míg már nem hallottunk semmilyen neszt a túloldalon. Óvatosan kilestem a folyosóra. Sehol senkit nem láttam, de a porban kirajzolódott néhány lábnyom, és az ablakokat is kitárták.

– Nem látok senkit – súgtam Nashnek.

– Akkor lépjünk!

Halkan kiosontunk a helyiségből, és a lépcső felé vettük az irányt. Szidtam magam az ismételt meggondolatlanságom miatt. Igaza volt az apámnak. Sosem fogok felnőni. Huszonkét évesen ki csinál ilyen ostobaságokat? Hát én.

Hirtelen újra hangokat hallottunk lentről, valakik az emeletre igyekeztek. Visszapillantottam. Árulkodó nyomaink sorakoztak mögöttünk.

– Menj fel az emeletre! Én itt maradok, és eltüntetem a nyomokat – suttogtam.

– Le fogsz bukni – csóválta Nash a fejét.

– Ez az én saram. Nem kell, hogy mindkettőnket megbüntessenek.

A hangok már vészesen közeledtek. Nem maradt időnk hosszas tanakodásra.

– Tűnés! – taszítottam egyet a barátomon, és ő azonnal felrohant a lépcsőn.

A szertár felé hátráltam, a lábammal próbáltam elseperni a cipőink nyomát. A végén már nem kellett, mert a leülepedő por szép lassan eltüntette a többit. Az ajtónál jártam, kezem a kilincsen.

– Maga mit keres itt, Brown?

Összerezzentem a szigorú hangra, majd lassan megfordultam. Az egyik felügyelő állt előttem. A férfi dühös tekintettel, csípőre tett kézzel nézett rám.

– Gondolhattam volna, hogy maga csinálta. Na, jöjjön! – intett a fejével.

Szótlanul követtem a földszintre. Nem láttam értelmét a magyarázkodásnak.

– Itt várjon! – utasított a férfi az igazgató irodája előtt, majd bement az ajtón.

Miért van még itt az igazgató ilyenkor? Ledobtam magam az egyik székre, mire a ruhámból por szállt fel. A szemcsék táncát figyeltem a lámpa fényében.

Kellemetlen beszélgetésnek nézhettem elébe, ugyanis ez már nem az első eset, amiért behívattak. Legutóbb egy kopott padot dekoráltunk ki az udvarban, ami szerintem irtó jó lett, de a vezetőség nem értékelte. Azt mondták elhiszik, hogy művészeti iskolába járunk, de ne az egyetem parkjának elcsúfítására fordítsuk a tehetségünket. Azelőtt pedig visszaszóltam az egyik nevelőnek, aki állandóan beszólogatott Nashnek csak azért, mert meleg.

Az egyetemet szerettem, de a kolit nem. Utáltam a szabályokat. Apám nem engedte, hogy lakást béreljek. Tisztában voltam vele, hogy azért, mert nem bíztak bennem. Túl sok bajt okoztam már, pedig sohasem az volt a célom. Csupán nem találtam a helyem, és minden balul sült el.

– Menjen! – bökött a nevelő az iroda felé, majd távozott.

Nagyot sóhajtva léptem be a világos helyiségbe. Az ablakból a szemközti parkra lehetett rálátni. Én is szívesebben lettem volna most ott, és bámulom a babakocsit tologató anyukákat, minthogy részt vegyek az előttem álló kellemetlen beszélgetésben.

Az igazgatónő az asztal mögött ült, komoran nézett fel rám a szemüvege fölött. Most sem találtam szimpatikusabbnak, mint az elmúlt három év során. Sosem kedveltem, bár a sok egyoldalú diskurzusunknak köszönhetően ez az ellenszenv igencsak kölcsönös lett.

– Most mondanám, hogy üljön le, de a ruháját elnézve jobb, ha állva marad – károgta szigorú tekintettel, majd hátradőlt a székében. – Mr. Brown, mivel ez már nem az első eset, hogy megrovásban részesítjük, kénytelen leszek felhívni az édesapját, hogy keressen magának egy másik kollégiumot.

Rémülten kaptam fel a fejem. Arra számítottam, hogy leszidnak, esetleg kapok valamilyen figyelmeztetést, vagy egy hétig délutánonként nem hagyhatom el a kolit, de a kirúgásra sosem gondoltam volna.

– Ennyiért? Ne vicceljen már! – csúszott ki a számon.

A nő felvonta a szemöldökét.

– Már így is túl sok bajt okozott nekünk. Ez egy jó hírű kollégium – felelte jéghideg hangon.

Most aztán tényleg bajba kerültem. Nem akartam másik koliba menni, ahol senkit sem ismerek, és már csak ez az egy év maradt hátra. Meg kellett alázkodnom, amit rendkívül utáltam, de ez egyszer muszáj volt.

– Elnézést kérek, igazgatónő. Nem lehetne, hogy… – kezdtem.

– Nem! – vágott azonnal a szavamba. – Sajnálom, el kell hagynia az intézményt! Most menjen, és tegye rendbe magát! Értesíteni fogom, ha beszéltem az édesapjával.

Az esélyt sem kaptam meg. Mérgesen sarkon fordultam, és újra a lépcsők felé vettem az irányt. Kíváncsi pillantások kísértek utamon. Egyesek összesúgtak, mások nyíltan kacarásztak a kinézetemen. Valószínűleg én is röhögtem volna magamon, de a banya tett róla, hogy ne legyen hozzá hangulatom.

Kurvára nem tudtam, mi lesz most. Apám ki lesz akadva, Cindy pedig az orra alá dörgölheti, hogy ő megmondta. Gyűlöltem a nevelőanyámat.

Cindy alig tíz évvel idősebb nálam. Anno az ujja köré csavarta apámat, engem pedig állandóan basztatott. Hol a szexuális irányultságomba kötött bele, hol az öltözködésembe, hol abba, hogy túl sokat bulizom. Addig tömte a faterom fejét a hülyeségeivel, míg végül elküldtek ide, Amerikába, azon belül is West Hartfordba, hogy lehetőleg minél messzebb legyek tőlük. Igaz, ezt az egyet nem bántam, mert én sem akartam Cindy közelében lenni, viszont anyagilag még mindig tőlük függtem. Ők fizették a sulit, és ők szabták meg azt is, hogy kizárólag a kollégiumban lakhatok. Most viszont kihajítanak, és elképzelésem sincs, hol találnak nekem másik helyet, mert abban biztos voltam, hogy nem én választhatom ki, hová akarok menni.

– Na, mi a helyzet? – pattant fel Nash az ágyról.

Ő már lezuhanyozott. Szőke haja nedvesen tapadt a fejére, és csak egy alsónadrágot viselt. Hófehér bőre szinte világított a félhomályban.

– Kirúgtak – dörmögtem, és én is a fürdő felé fordultam.

Nash követett.

– Hogy mi van?

– Szerintem, az a rohadék banya csak erre várt. – Áthúztam a fejemen a pólót, és a földre ejtettem.

– Ne már, Adrian! – hüledezett a barátom. – Ez nem olyan nagy vétség, hiszen gyakorlatilag semmi kárt sem okoztál. Csak egy takarítás, és nyoma sincs.

– Le kell zuhanyoznom. Apa mindjárt hívni fog.

Nash csüggedten hagyott magamra. Nem lehetett túl boldog attól, hogy az utolsó évre egyedül marad. Mondjuk, a közös előadásokon találkozhatunk, de az már nem olyan lesz, mintha együtt laknánk.

A gyors zuhany után két törölközőben léptem be a szobába. Egyik a fejemen, másik a derekamon.

– Mit fogok csinálni nélküled? – Nash az ágya szélén gubbasztott.

– Inkább az a kérdés, hogy apám, vagyis inkább Cindy hová fog bedugni engem. – Kinyitottam a szekrényajtót, ahonnan pólót és rövidnadrágot kaptam elő.

– Nem tudom, vannak-e szabad helyek a kolikban, hisz nemrég kezdődött a tanév – tűnődött Nash.

Éppen, hogy magamra húztam a pólót, megszólalt a telefonom. Ránéztem a képernyőre, majd Nashre, és megnyomtam a hívásfogadás gombot.

– Szia, apa! – szóltam bele.

– Mi az istent műveltél már megint, Adrian? – kelt ki magából azonnal.

– Miért kérdezed, ha úgyis tudod? – feleseltem, és leültem az ágyamra, Nash-sel szemben.

– Ne szájalj velem, fiam! Miért kell állandóan ilyen helyzetbe hoznod minket? Tudod, milyen nehéz lesz új helyet találni neked?

Hallottam, hogy Cindy ott van mellette, és mondja a magáét. Felállt a szőr a karomon a nyivákolásától.

– Bárhol lehet bérelni egy kis lakást – jegyeztem meg bizonytalanul.

– Arról ne is álmodozz! Hívlak, amint sikerült valamit intéznünk! – közölte apa, és azzal megszakította a hívást. Legalább nem kellett sokáig hallgatnom a szitkozódását.

Ledobtam a készüléket az éjjeliszekrényre, és eldőltem az ágyon. Nash nem kérdezte, mit beszéltünk, mert apa olyan hangosan üvöltött, hogy mindent hallhatott.

Nash is hanyatt vágta magát az ágyon.

– Hátha valami király helyre kerülsz.

– Nevetséges. Huszonkét éves vagyok, és még mindig úgy bánnak velem, mint egy taknyossal – dünnyögtem a mennyezet felé.

– Mondjuk, ha nem csinálnál ilyen marhaságokat… – jegyezte meg Nash.

Csak azért nem szóltam vissza, mert igazat kellett adnom neki. De erről is ez a szar hely tehetett. Az ember már unalmában is őrültségeket talált ki. Néha tényleg úgy viselkedtem, mint egy gyerek. Ezt az egy évet kell kibírnom, aztán keresek valami melót. Nincs választási lehetőségem. Pedig még nagy terveim voltak a jövőt illetően, de talán később megvalósíthatom őket.

Keveset aludtam az éjszaka, ami azt eredményezte, hogy alig bírtam ébren maradni az előadásokon. Kedvetlenül lézengtem a kampuszon, és még az a kis tejfölszőke srác sem érdekelt, aki egész délelőtt a nyomomban járt, feltehetően azzal a szándékkal, hogy megismerkedjen velem. A morcos ábrázatommal elriaszthattam, mert végül nem szólított le, pedig lehet, nem ártott volna kieresztenem a gőzt.

Még be sem értem a koliba, amikor megszólalt a mobilom. Nem akartam elhinni, hogy ismét apám hív. Lehetetlennek tartottam, hogy ilyen hamar találjanak valamit.

– Csomagolj össze, mert ma este kiköltözöl! – utasított ellentmondást nem tűrő hangon.

Ilyen nincs!

– Gyorsak voltatok – húztam el a számat. – Hol kell jelentkeznem? – Behunytam a szemem egy pillanatra, és nekitámaszkodtam a porta melletti falnak.

– Sehol. Érted fognak menni – felelte apám.

Ez meglepett. Milyen koli az, ahol érte mennek az emberért?

– Akkor legalább azt mondd meg, hová fognak vinni?

Már azon se lepődtem volna meg, ha azt mondja, hogy a reptérre, és toljam haza a seggemet.

– Cindy unokatestvéréhez fogsz költözni. Ott jó kezekben leszel.

– Ne már, apa! Azt sem tudom, ki Cindy rokona! Inkább keresek én másik kollégiumot – csattantam fel.

Eszem ágában sem volt a mostohaanyám valamelyik besúgójához költözni. Tuti valami vén szatyor, aki még az itteni nevelőktől is jobban be akar majd szabályozni, és minden lépésemről beszámol apámnak.

– Fejezd be a hisztit, Adrian! Nem vagy már gyerek! Este érted mennek, és nem szeretnék többé hallani rólad egy rossz szót sem, különben megvonom az apanázsod!

Egyre jobb. Még fenyegetőzik is. Csak egyszer legyen vége ennek az évnek!

2. fejezet: A nem várt vendég

Tristan

A pirosnál várakoztam, amikor megszólalt a mobilom. Épp váltott a lámpa, és kitettem az indexet, így nem tudtam megfigyelni ki lehet a hívó, egyszerűen csak rányomtam a zöld ikonra.

– Tristan Hyland – mondtam a nevem unottan, ma már vagy századjára, ugyanis a cégtől tartottam hazafelé, és ott is egy halom embernek kellett bemutatkoznom.

– De örülök, hogy sikerült elérnem téged – szólalt meg egy vékony, női hang. – Szervusz, Tristan, Cindy vagyok, apád unokatestvére.

Fél pillanatig töprengenem kellett azon, ki a fene az a Cindy, aztán beugrott.

– Ó, szia, Cindy! Hogy vagy? – Fogalmam sem volt, miért hívhatott, hiszen legalább tíz éve nem láttam, és nem is beszéltem vele. Középiskolás éveim végén jártam, amikor férjhez ment valami idősebb, angol pasihoz, és odaköltözött hozzá. Azóta nem sokat hallottam felőle.

– Köszönöm, remekül vagyok – csacsogta. – Igazából Claytonnal akartam beszélni, de mivel nem értem el, téged hívtalak.

Apámmal nehezen tudott volna beszélni, mert ő valahol a Karib-tengeren süttette a hasát egy jachton, utána pedig az isten tudja, merre veszi az irányt, ugyanis világ körüli útra indult. Éppen ezért kellett bemennem a céghez, hogy átvegyek mindent.

– Szívesen segítek, ha tudok – ajánlottam, és közben behajtottam a birtokunkra vezető útra.

– Nagy szívességet szerettem volna kérni apádtól, amit valójában egyszer már felajánlott, de akkor nem éltünk vele. Michael fiáról, Adrianről lenne szó – vezette fel Cindy a témát.

Adrianről sem hallottam még soha, Michaelnek pedig csak a neve rémlett.

– Hallgatlak. – Begurultam a villa elé, de nem szálltam ki.

– Nem tudom, hallottad-e, de Adrian ott tanul nálatok a Képzőművészeti Egyetemen. Utolsó éves, és egy ostobaság miatt kirakták a kollégiumból.

Már sejtettem, mire akar kilyukadni, és majdnem közbe is szóltam, de aztán meggondoltam magam, mert ha apám egyszer már felajánlotta a segítségét, akkor nem maradt más választásom nekem sem.

– Szóval, nem lenne gond, ha erre az utolsó évre hozzátok költözne? – kérdezte Cindy nyájaskodva. – Szeretnénk, ha felügyelet alatt lenne, és kiben bízhatna az ember, ha nem a saját rokonaiban?

Most komolyan vegyek a nyakamba egy húsz év körüli kölyköt? Egyáltalán miért kell neki felügyelet? Ha nem teszem meg, apám bizonyára lehord a sárga földig. A villa hatalmas, bőven elférne, de nem volt kedvem felelősséget vállalni senkiért.

– Nem tudom, Cindy. Talán ezt mégis apámmal kellene megbeszélned. Elvégre, övé a birtok – hárítottam udvariasan.

– Hidd el, akartam, és ha el tudnám érni, akkor nem hozzád fordultam volna. Sajnos az idő szűkös, már ma el kell hagynia a kollégiumot. De, ha ez problémát jelent, akkor kitalálunk valami mást. Sajnálom, hogy raboltam az idődet – szabadkozott megjátszott csalódottsággal a hangjában.

Ismertem már ezt, hisz a barátnőm is gyakran használta ellenem. Megforgattam a szemem. Utáltam, amikor valaki ezt csinálja.

– Oké, végül is nem gond – sóhajtottam egy nagyot. – Nem hinném, hogy apámnak kifogása lenne ellene.

– El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok, Tristan!

– Majd dobd át a címet, és érte küldöm a sofőrömet – mondtam.

Le akartam rázni, azonban Cindytől nem olyan egyszerű megszabadulni. Elkezdett áradozni, milyen férfias lett a hangom, ami kurvára nem igaz, mert ugyanolyan, mint régen. Talán csak a cigarettától kissé karcosabb. Aztán kérte, küldhetnék neki néhány fotót, mert ezer éve nem látott minket, majd kitért a nősülési szándékaimra, a munkára és, hogy mikor akarjuk őket meglátogatni Angliában.

Egészen lefárasztott, mire végre megszabadultam tőle. A címet rögtön elküldte, én pedig szóltam Carlosnak, hogy hatra menjen érte ezért az Adrianért. Bent ledobtam a táskámat a nappaliban, majd megkerestem Juliát, a házvezetőnőnket.

– Máris itthon, Tristan? – kérdezte az asszony, amikor meglátott. A könyvtárban törölgette a port.

– Hagyja azt most abba, és kérem, tegye rendbe az egyik vendégszobát, mert új lakónk érkezik – mondtam nem túl lelkesen.

– Nocsak! – szaladt magasba Julia szemöldöke. – És szabad tudnom, hogy kicsoda?

– Cindy férjének a fia, Adrian.

– Michael Brown fia hozzánk költözik? – derült fel Julia arca.

Hát, igen. Ő sokkal jobban ismeri apám rokonságát, mint én. Julia már vagy húsz éve nálunk dolgozott.

– Csak amíg befejezi az egyetemet. Utolsó éves. – Kifordultam a helyiségből, és a konyha felé vettem az irányt.

Julia követett, és megmelegítette nekem az ételt. Anyám halála után ő gondoskodott rólam, és azóta is, noha nem vagyok már gyerek. Azonban sosem sérteném meg azzal, hogy rászóljak.

– A vendégszobák rendben vannak. Úgy illene, hogy ráhagyjuk a választást, melyiket szeretné – oktatott ki az asszony.

Megvontam a vállam.

– Nekem aztán mindegy.

– Többet főztem. Azt hittem, Kimberly is itt vacsorázik – magyarázta, miközben visszaigazgatta kontyba az őszbeforduló tincseit.

– Majd holnap, ma nem ért rá. Köszönöm. – Elvettem tőle a felém nyújtott tányért, és letettem a pultra.

– Akkor én megyek, végeztem mára. Viszont, így marad étel Adriannek is. – Julia kiakasztotta a nyakából a kötényét, összehajtva letette a pultra. Mosolyogva búcsúzt intettünk egymásnak, és távozott.

Gyakran étkeztem a konyhában, mert semmi értelmét nem láttam a hatalmas étkezőben megteríteni csak miattam. Hiába volt finom a kaja, a gyomrom is korgott, mégsem esett jól. Szerencsére Julia nem látta, hogy csak turkálom az ételt. Haragudtam apámra, amiért lelépett. Hirtelen rám szakadt minden, és most még ez az idegen kölyök is. Valahol megértettem az öreget, hisz rengeteget dolgozott, és már szeretné élvezni az életet. A döntése túlságosan hirtelen született meg, időt sem hagyott, hogy tiltakozzak ellene.

Öt nappal ezelőtt, vacsoránál jelentette be, hogy bizonytalan időre elutazik. Megnyugtatott, hogy a cégnél mindent elrendezett, nem kell minden nap bejárnom, és nagyjából úgyis tudom, hogyan mennek a dolgok, hiszen évek óta neki dolgoztam, csak épp nem közvetlen a keze alatt. Ettől függetlenül mellbe vágott a hír, hogy ekkora felelősséget tett a vállamra a megkérdezésem nélkül. Mióta összejöttek Emmával, a szomszéd birtokon élő özveggyel, apát mintha kicserélték volna. Örültem a boldogságának, de ezt kicsit soknak éreztem. Durr bele a közepébe.

Abban reménykedtem, hogy ez az utazás nem hónapokra szól, hamarosan minden visszatér a régi kerékvágásba. Mindketten folytatjuk a munkánkat, és majd én sózhatom az ő nyakába Adriant. Végül is, ő vállalta, nem én, és Cindy közelebb áll hozzá, mint hozzám. Nekem épp elég a saját munkám, és a készülődés a Kimmel való közös életemre.

Kezembe vettem a telefonom, és megcsörgettem Brant.

– Lenne kedvetek holnap este eljönni vacsorára? – vágtam azonnal a közepébe.

– Milyen apropóból? – kérdezett vissza a barátom.

– Kim is itt lesz, és kaptam egy koloncot a nyakamba. – Felálltam, és öntöttem magamnak egy italt.

– Gőzöm nincs, miről beszélsz, de lehet róla szó. Megcsörgetem Danát, hogy ráér-e, de ha nem, én mindenképpen ott leszek – egyezett bele Bran.

Kimentem a teraszra, és rágyújtottam.

– Majd holnap mindent elmagyarázok, és kösz. – Bontottam a hívást.

Igazából nem tudtam, miért vagyok kedvetlen, mert örülnöm kellett volna. Ideiglenesen enyém lett a birtok és a cég, ráadásul hamarosan eljegyzem a barátnőmet. Mit kívánhattam volna még? Mindenem megvolt, mégis úgy éreztem, valami hiányzik. Valami, amit nem tudtam szavakba foglalni. Huszonnyolc évesen enyém lehetne a világ.

Nem állítom, hogy nem éltem, mert az egyetemi évek alatt mindent kipróbáltam, amit csak lehetett, de aztán jött a hazaköltözés, és ezzel együtt az elvárások. Céges vacsorák, bálok, jótékonysági rendezvények, egy csomó unalmas összejövetel. Barátnők váltották egymást, és végül belépett az életembe Kimberly, aki mindenkit levett a lábáról, engem is beleértve. Apám az első néhány hét után közölte, hogy őt kell feleségül vennem, mert szerinte mindenféle szempontból megfelel nekem. Kitűnő családi háttér, kiváló iskolázottság és tökéletes külső. Nos, igen. Én is így gondoltam, és ez a közel három év alatt nem sokat változott. Úgy terveztem, hogy decemberben, az évfordulónkon megkérem a kezét. Utána hozzám költöztetem, és megkezdem a majdnem házas emberek életét.

Nagyot sóhajtva álltam fel, miután már a második szál cigit is elszívtam, és visszamentem a házba. Felszaladtam az emeletre, ledobtam az öltönyömet, helyette kényelmes rövidnadrágba és pólóba bújtam. A lépcsőn tartottam lefelé, amikor nyílt az ajtó, és Carlos bekísérte a vendégemet. Mindketten két hatalmas táskát tartottak a kezükben.

– Kösz, tedd csak le, innen már megoldjuk – szóltam oda a sofőrömnek, majd tekintetem megállapodott Adrianen. Ő meglepetten bámult vissza rám.

Azt hiszem, egyikünk sem ilyennek képzelte a másikat, bár nem tudtam, Adrian mire számított, de a tekintetéből ítélve, jobban meglepődött, mint én. Színes öltözékét meghökkentőnek találtam, de a magassága, a szép arca, és a feje tetején kontyba kötött, világosbarna haja szintén eléggé figyelemfelkeltő volt.

– Üdv! Tristan Hyland – nyújtottam felé a kezem.

A fiú zavartan ledobta mindkét táskát a földre, és fogadta a kézfogásom.

– Adrian Brown, szia. Valamiért idősebb unokatestvérre számítottam – mondta. Mély hangja kristálytisztán csengett.

– Ó, nem én vagyok Cindy unokatestvére, hanem apám. Gyere beljebb, azokat pedig majd felvisszük később – invitáltam a nappaliba.

A fiú lecövekelt a kanapé előtt, és megint intenem kellett, hogy üljön le. Jól nevelt.

– Nem hallottam még rólad, mondjuk, apádról sem. Egyáltalán nem ismerem Cindy rokonságát – mondta.

– Iszol valamit? – Ismét az italokhoz sétáltam, mert muszáj kicsit ismerkedni vele, és gondoltam, majd az alkohol oldja a feszültségét, vagy még inkább az enyémet.

– Kösz, nem gyakran élek vele.

Felvontam a szemöldököm, és öntöttem magamnak, majd leültem vele szemben, habár nem szándékoztam elnyújtani a beszélgetésünket. Elég lesz, ha csak lefutjuk a kötelező köröket.

– Nagyon szép ez a ház – jegyezte meg udvariasan, és körbevezette a tekintetét.

– Kösz. Kicsit olyan, mint egy múzeum. – Belekortyoltam az italomba.

– Művészeti suliba járok, úgyhogy nekem ez bejön – mosolyodott el.

Bájos. Adriannek szép a mosolya, ezt azonnal megállapítottam.

– Pontosan mit tanulsz?

– Festészetet.

A térdeire támaszkodott, és a kezeit tördelte. Ahogy előrehajolt, a fura mintás inge szétnyílt, és láttatni engedte a mellkasán lévő tetoválásait. Talán valami feliratok lehettek, nem láttam tisztán. A lámpák fényében megcsillant a nyakában lógó arany kereszt.

– Akkor lesz mivel lefoglalnod magad. Rengeteg festmény van a házban – mutattam körbe a kezemben tartott pohárral.

– Igen, egyből kiszúrtam őket – bólogatott mosolyogva.

– Talán fáradt vagy, és még ki is kell pakolnod. – Letettem a poharamat a közöttünk lévő asztalra. – Gyere, felkísérlek, és válassz magadnak szobát.

Adrian nem tiltakozott. Kezünkbe vettük a táskáit, és megint csak udvariasan magam elé engedtem a lépcsőn.

– Egyedül is fel tudtam volna hozni – jegyezte meg.

Felkaptam a fejem. Tényleg a szűk, fekete nadrágba bújtatott fenekét bámultam? Na ne! Ezt ne!

– Balra – mondtam, miután felértünk. – Jobbra egy másik szárny van, az apámé, de ő most nincs itthon. Négy szoba közül választhatsz. – Ledobtam le a táskákat a folyosón.

Adrian felém fordult.

– Nekem teljesen mindegy, melyik.

– Inkább nézd meg őket!

Türelmetlenül nyitottam ki az ajtókat, hogy válasszon, és hadd tegyem el magam holnapra. Adrian sorban besétált mindegyikbe, majd megállt az utolsó közepén.

– Ezt szeretném, ha nem gond.

Az én szobám mellettit választotta.

– Jó döntés! – Kitártam az üvegezett erkélyajtót, el akartam dicsekedni a gyönyörű kertünkkel, amire rendkívül büszke voltam.

– Azonnal kiszúrtam, hogy van erkély, ezért választottam – kuncogott Adrian mögöttem, és miután kijött hozzám, nagyra nyílt szemmel forgatta közbe a fejét. – Hűha!

Kint már sötétedett, de a kerti lámpák fényében is káprázatosan festett a park.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog – mosolyodtam el, és Adrian csillogó tekintetével találtam szembe magam.

A kert szépsége elbújhatott ennek a fiúnak a ragyogóan kék íriszei mellett. Tuti bolondulnak érte a csajok.

– Ez sokkal több, mint amire számítottam – vigyorgott lelkesen. – Köszönöm, hogy befogadtatok. Ígérem, nem leszek a terhetekre.

Nem akartam belemenni abba, hogy felesleges többes számban beszélnie, mert egyelőre csak velem kell beérnie, és nekem aztán édes mindegy, mit csinál.

– Biztos vagyok benne – bólintottam. – Nos, akkor nyugodtan vedd birtokba a szobát. A szomszédban leszek, ha valamire szükséged lenne. – Elindultam, de aztán mégis visszafordultam. – A konyhában találsz kaját. Érezd magad otthon.

– Köszönöm – biccentett még mindig az erkélyajtóban állva.

– Akkor, jó éjszakát – köszöntem el tőle újra, és szinte bemenekültem a saját birodalmamba.

Beérve, az ajtónak dőltem, és nagyokat lélegeztem, hogy lenyugtassam magam. Aztán elfojtottam néhány szitkozódást, végül inkább beálltam a zuhany alá.

3. fejezet: Ismerkedés

Adrian

Erről álmodni sem mertem volna. Egy birtok? Ez most komoly? Ilyen gazdag rokonai vannak Cindynek? Na, nem mintha mi rosszul álltunk volna, de ez minden képzeletem felülmúlta. A hatalmas franciaágyra dobtam a táskáimat, de mielőtt elkezdtem volna kipakolni, felhívtam Nasht. Szerencsétlen, biztosan nagyon várta, hogy elmeséljem, hová kerültem, hisz már a koliban elképedtünk, amiért saját sofőrt küldtek értem. Akkor Nash megesketett, hogy azonnal hívom, ha megérkeztem.

– Mondd, hogy ezerszer jobb, mint itt – szólt bele.

– Milliószor. – Eldőltem az ágyon. – Ezt látnod kell majd!

– Ne csigázz! Mesélj, Adrian!

– Egy gyönyörű birtokon vagyok, Nash! A ház nem ház, hanem palota, a kert csodaszép, a szobám tágas és pazarul berendezett. Egy istenverte művészparadicsom minden szeglete – áradoztam vigyorogva.

– De irigyellek, te rohadék – nevette el magát megkönnyebbülten. – És milyen a boszorkány?

Mindketten meg voltunk győződve arról, hogy egy vén szipirtyóhoz fogok költözni, ehhez képest…

– Nem boszorkány, inkább egy feketeszemű herceg – idéztem fel mosolyogva Tristan igéző tekintetét.

– Nehogy azt mondd, hogy egy fiatal pasihoz költöztél!

– Pedig igen. Méghozzá nem akármilyenhez – vigyorogtam boldogan.

– Ki foglak nyírni! Ezt nem hiszem el! – csattant fel a barátom. – Ha még meleg is, akkor kirúgatom magam, és talán megszántok egy szobával.

– Tuti nem meleg, de azért ne lelkesedj ennyire, mert attól még Cindynek kémkedik. Szóval nem fogok vele haverkodni, de örülök, hogy tévedtünk.

Tristan szimpatikusnak tűnt, viszont elég gyorsan levágtam, hogy a legkevésbé sem örül annak, amiért itt vagyok. Próbált udvarias lenni, de túl gyorsan lerázott. Nem baj. Ez a hely jobb a kolinál, a vendéglátóimat pedig nem fogom beavatni a dolgaimba. Igaz, még azt sem tudtam, hol az apja, és mikor ér vissza. Az anyját pedig eddig meg sem említette.

– Holnap elmegyek veled, mert látni akarom a helyet – jelentette ki Nash.

– Inkább majd holnapután, mert még nem tudom, fogadhatok-e vendégeket. – Beszélnem kell Tristannel erről, és az esetleges itteni szabályokról, amelyekből reméltem, kevés van, vagy egyáltalán nincs is. – Most viszont leteszem, mert még ki kell pakolnom. Holnap találkozunk – köszöntem el sietősen, mielőtt Nash tovább kérdezősködött volna.

Újra kimentem az erkélyre, hogy lássam a kertet, az előbb annyira lenyűgözött a látvány. Már előre tudtam, hogy ide fogom pakolni a festőkészletem. A korlátra támaszkodva gyönyörködtem, amikor Tristan szólalt meg a szomszédos erkélyről.

– Látom, odáig vagy érte. – Dohányzott. Nem néztem volna ki belőle, viszont rettenetesen szexinek találtam a mozdulatot, ahogy a szájához emeli a cigarettát, és lassan kifújja a füstöt.

– Alig várom, hogy világosban is lássam – mosolyogtam, mert hát a bizalmatlanságom ellenére mégis csak örültem, amiért itt lehetek.

– Ha akarod, délután körbeviszlek a birtokon.

Ismét meglepett. Ezt nem vártam volna.

– Élek vele, ha nem gond – bólintottam, majd a szoba felé mutattam. – Megyek, mert még hozzá sem kezdtem a kipakoláshoz.

Tristan biccentett, én pedig visszamentem a szobába, és tényleg nekiláttam kicsomagolni. Először megtorpantam, mert nem láttam szekrényt, aztán rájöttem, hogy a két ajtó közül az egyik egy mini gardróbot, a másik pedig egy mindennel felszerelt fürdőszobát rejt maga mögött. Mindennek találtam helyet. Még íróasztal is volt a tanuláshoz és polc a könyveimnek. Egy szavam se lehetett. Már egészen elszoktam ettől a kényelemtől. Élvezettel sétálgattam a süppedős, sötétszürke szőnyegen.

Miután végeztem, lezuhanyoztam, és csak utána jöttem rá, hogy nem vacsoráztam. Mivel Tristan már elvonult, gondoltam, senkit sem zavar, ha egy szál alsóban ugrok le a konyhába.

Tévedtem. A kitárt hűtőszekrény előtt Tristan állt. Félmeztelen testét megvilágította a kiáradó fény. Mindkét karját tetoválások díszítették, lapos hasán megcsillant néhány szőrszál. Eszméletlenül nézett ki. Szívesen megfestettem volna ezt a képet. Nyeltem egy nagyot.

Szent isten! Ez a pasi túl jó…

Zavartan tétováztam. Vissza kellett volna mennem, amíg nem lát meg, de elkéstem. Tristan a gyér fény ellenére is kiszúrta, hogy ott állok. Felém fordult, lassan végigmért, aztán hirtelen elkapta a tekintetét.

– Te is megéheztél? – kérdezte, miután megköszörülte a torkát, és elkezdett különböző dobozokat kipakolni.

– Ööö, igen. Bocs, de azt hittem, már alszol – topogtam egyhelyben, Ez ciki, mert vendégnek számítottam, és nem illett egy szál bokszerben zabálni, mintha csak otthon lennék.

– Miért? Ha ébren vagyok, akkor nem mersz enni? – tréfálkozott, és újra rám nézett.

– Nem, csak… Fenébe! – Elnevettem magam. – Egy szál semmiben vagyok.

– Én sem öltöztem túl, na gyere! – intett a fejével.

Mosolygott. Láttam. Pedig próbálta elrejteni.

– Nekem elég egy kis saláta – huppantam le a pult mögötti bárszékre, hogy némileg elrejtsem magam. Nem mintha annyira szégyellős lettem volna, de hát, na…

– Egy művész, aki egészségesen étkezik, és nem iszik alkoholt. Gondolom, nem is dohányzol – tette le elém a salátát. Magának szendvicset dobott össze.

– Nem mondtam, hogy egyáltalán nem iszok alkoholt, csak ritkán. Leginkább bulikban.

Nekiláttam a gusztusos ételnek, közben titkon Tristant szemléltem. A divatosan vágott, barna haját felül hosszabbra hagyta, de minden egyes hajszál tökéletesen állt a helyén. Az álla borostás, ami külön sármot kölcsönzött neki, a sötét szemével párosítva szívdöglesztően nézett ki. Ha a belső tulajdonságaival is így el tudna bűvölni, igencsak nagy bajban lennék.

– És gyakran bulizol? – kérdezte, miután lenyelte a falatot.

– Hétvégenként. Már, ha nincs túl sok tanulnivaló.

– Hová szoktatok járni?

Nem válaszoltam azonnal, mert eléggé kényes témához értünk. Nem akartam neki bevallani, hogy a fiúkat is szeretem, mert túl korainak gondoltam felfedni ilyesmit. Nem tudhattam, Tristan hogyan áll ehhez a kérdéshez, de ki akartam deríteni.

– A legjobb barátom meleg, úgyhogy legtöbbször a Blue Side-ba megyünk – feleltem, és figyeltem a reakcióit.

Tristan szája megállt rágás közben, és a szeme mintha nagyobbra nyílt volna.

– Aha – morogta, és folytatta az evést.

Nos, ebből nem sok mindent tudtam meg, ezért tovább beszéltem.

– Majd valamelyik nap elugrana ide. Szeretné megnézni, hová kerültem. Ő volt a szobatársam, és aggódik.

– Akkor nyugtasd meg. – Tristan megtörölte a száját. – Bármikor elhívhatod.

Ezek szerint nem homofób, mint a rokona. Ez is valami.

– Kösz. – A számba dobtam az utolsó falatot. – A vacsorát szintén.

– Nem foglak mindig kiszolgálni – kacsintott rám, mielőtt elvette volna a tányérom.

A pulzusom már ennyitől megemelkedett. Ez a pasi túlságosan bejött nekem.

– Nem várok el ilyesmit. – Felálltam, megkerültem a pultot, és elkezdtem nyitogatni a szekrényeket. Már nem érdekelt, hogy egy szál alsóban vagyok, ő is biztos szokott így mászkálni a házban.

– Mit keresel?

– Poharat. Ki akarom szolgálni magam.

Megtaláltam, és engedem magamnak vizet a csapból. Tristan ismét mosolygott. Cukik voltak a nevetőráncok a szemei körül.

– Van egy bejárónőnk, aki gyakran főz ránk. Holnap majd megismered. – Megint kinyitotta a hűtőt, hogy elpakoljon. Magának dobozos üdítőt vett ki. Úgy tűnt, őt nem zavarták az egészségtelen kaják.

– Erről jut eszembe – fordultam teljesen felé. – Errefelé milyen a buszjárat?

Tristan tekintete a hasomon lévő mandalatetoválásra siklott, aztán zavartan nézett újra a szemembe.

– Itt nem jár busz. – Kibontotta a dobozt, melyből a szénsav egy része halkan szisszenve távozott.

– Az baj, mert nekem valahogy be kell jutnom az egyetemre. Ezek szerint vennem kell egy kocsit. – Kiöblítettem a poharat, és lefordítottam a mosogató melletti csepegtetőre.

– Felesleges. Carlos el tud vinni, de a garázsban áll néhány autó, ha mégis inkább egyedül szeretnél menni – mondta, és elindult előttem a lépcső irányába.

– Nem, ezt nem fogadhatom el – siettem utána. – Már az is túl sok, hogy ide költözhettem. Tudok venni magamnak.

Tristan megállt a lépcső előtt, de intettem, hogy menjen, nem kell mindig udvariaskodnia, és amúgy sem akartam előtte egy szál bokszerben felvonulni.

– Hidd el, nem gond. Legalább lenne, aki használja őket. Carlos csak kényszerből megy velük néha egy kört. Nem is értem, apa miért nem ad el belőlük – motyogta unott hanglejtéssel.

Most a gazdag, flegma Tristan beszélt belőle, aki már kevésbé tetszett nekem.

Megálltam a szobám előtt.

– Szabad tudni, ő hol van most?

– Világkörüli útra ment, úgyhogy én, és időnként a barátnőm leszünk a társaságod – felelte Tris.

Barátnője van. Miért nem lep ez meg? Túl szép lett volna, ha kiderül, hogy velem egy csapatban játszik.

– Értem. Nem gond. Igyekszem majd levegővé válni, hogy ne zavarjalak titeket. Jó éjt! – köszöntem el tőle.

Bebújtam az ágyba, és próbáltam kiverni őt a fejemből. Nem ment könnyen, mert egyre csak a hűtőszekrény fénye által megvilágított, izgató teste lebegett előttem. Azok a szálkás izmok, azok a csábító szőrszálak, melyek valahol a nadrágja alatt folytatódtak, az a gyönyörű mosoly… Merev lettem odalent. Mérgesen fordultam az oldalamra, majd két perc múlva a másikra.

– Ezt nem hiszem el! – dobtam újra hanyatt magam, és kezem máris a takaró alá csúszott. Behunytam a szemem, és gondolatban már a nyelvemmel követtem azoknak a sokat sejtető szőrszálaknak az útját. Tristan sóhajait hallottam a fejemben, ahogy a számmal kényeztetem, és akkor gyorsan ledobtam magamról a takarót. Még éppen időben, így csupán magamat kentem össze.

Szép. Már az első éjszakámat maszturbálással töltöttem. Viszont ennek köszönhetően úgy aludtam, mint a bunda. Talán a kényelmes ágy, vagy az előző éjszakai kialvatlanság miatt.

A telefonom ébresztőjét kétszer is kinyomtam, annyira nem akaródzott kikelnem az ágyból. Kábán zuhanyoztam és öltöztem, mert azért elkésni mégsem akartam. Mire a lépcsőn trappoltam le, egészen felfrissültem.

– Jó reggelt! – fordult felém egy kedves arc a konyhában.

Egy őszes hajú, mosolygós asszony állt előttem, a pultnál pedig Tristan ücsörgött, jókedvűen, öltönyben.

– Jó reggelt! Adrian Brown – mutatkoztam be az asszonynak, és közben fél szemmel Tristanre sandítottam, aki úgy tűnt, engem várt a reggelivel.

– Julia Morris. Isten hozott nálunk, Adrian – zárta tenyerébe a kezem az asszony. – Remélem nem zavar, ha tegezlek.

– Persze, hogy nem – viszonoztam a mosolyát.

– Ülj csak le, és reggelizzetek. Megyek, rendbe teszem a szobádat – indult el a lépcső irányába.

– Nem szükséges – szóltam utána gyorsan. – Majd én rendben tartom. Ígérem.

– Ugyan már – legyintett Julia. – Ez a dolgom. – Azzal meg sem várva a további tiltakozásom, fürgén elsietett.

Tristan somolyogva pakolta tele a tányérját, én pedig leültem vele szemben.

– Ez olyan ciki – motyogtam.

– Micsoda? – emelte rám Tristan a tekintetét.

– Hát, mégis csak egy idegen fog turkálni a cuccaim között.

Tristan hangosan felkacagott.

– Csak nem rosszalkodtál az éjszaka?

Az arcom színe tuti pirosabbra váltott, mint a paradicsom, amit épp a tányéromra szedtem.

– Nem azért mondtam – húztam el a számat.

– Nyugi, Julia négy fiút nevelt fel. Semmilyen meglepetés nem fogja érni.

Erre inkább nem feleltem, mert nem akartam tovább feszegetni a témát, nehogy tényleg azt higgye, hogy…

A fenébe már! Most tényleg magam előtt is szégyellem a dolgot?

– Dolgozni mész? – tereltem inkább másra a szót.

– Igen, be kell ugranom a céghez, de ebédre hazaérek. Nem felejtettem el, mit ígértem – bólogatott Tris. – Este vacsoravendégeink lesznek. Eljön a barátnőm, Kim, és elhívtam a barátomat a párjával együtt.

Máris tehernek éreztem magam.

– Majd fent vacsorázok a szobámban. Nem foglak zavarni titeket. – Gyorsan eltüntettem az utolsó falatot is, mert indulnom kellett.

– Ugye nem akarod mindig ezt csinálni? – nézett fel rám Tristan komoly arccal.

Megálltam mozdulat közben, ahogy a tányéromat raktam volna a mosogatóba.

– Mit?

– Nem kell állandóan szabadkoznod, meg udvariaskodnod. Most már itt laksz. Természetes, hogy velünk vacsorázol, és amúgy is be akarlak mutatni nekik.

– Jaj, nem, csak gondoltam, biztosan szívesebben lennétek négyesben – ráztam a fejem.