Borítószöveg

Will harminchat éves, de úgy viselkedik, mint egy tinédzser. Az ő magazinjaikat olvassa, az ő klubjaikba jár, és tudja, milyen edzőcipőt vegyen fel. Felfedezi a nőknél való érvényesülés egy nagyszerű módját: egyedülálló szülők csoportjába jár, amely tele van magányos anyákkal. Itt találkozik Marcusszal, a világ legidősebb tizenkét évesével. Marcus nem kicsit fura figura: Mozartot hallgat, életében nem hallott Kurt Cobainről, nem az anyja vigyáz rá, hanem ő az anyjára, és még soha nem volt edzőcipője. Talán ha Will meg tudja tanítani Marcust, hogyan legyen gyerek, akkor Marcus segíthet Willnek felnőni...

„Will soha nem akart szerelmes lenni. Amikor ez a barátaival történt, mindig különös módon kellemetlennek tűnt számára: megfigyelései szerint álmatlanság és étvágytalanság kísérte, sőt viszonzatlan szerelem esetén valóságos szenvedés, beteljesülés esetén meg gyanús, eszelős boldogság. A szerelmes emberek képtelenek voltak uralkodni magukon, hirtelen védtelenek lettek, és ha csak időlegesen is, de többé nem elégedtek meg azzal, hogy betöltik saját helyüket a térben, és többé nem volt elég nekik egy új dzseki, egy adag fű vagy a kedvenc tévésorozatuk délutáni újravetítése, hogy helyreálljon bennük a lelki teljesség érzése.”

Fordította M. Nagy Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nick Hornby: About a Boy. Gollancz, London, 1998

Copyright © Nick Hornby, 1998

Borítóterv Szabó Levente

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © M. Nagy Miklós, 1999, 2002, 2004,

2013, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

ISBN 978-963-620-579-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Liz Knights emlékére

egy

– Most akkor szakítottatok?

– Hülyéskedsz?

Az emberek valahogy folyton azt gondolták Marcusról, hogy hülyéskedik, amikor esze ágában sem volt. A fene se értette ezt. Hogy szakított-e az anyja Rogerrel, az egy teljesen értelmes kérdés, gondolta: jó nagyot veszekedtek, aztán kimentek a konyhába, hogy valamit csöndben megbeszéljenek, kis idő múltán komoly ábrázattal kijöttek, Roger pedig odament hozzá, kezet rázott vele, sok szerencsét kívánt neki az új sulijához, azzal elment.

– Miért akarnék hülyéskedni?

– Na jó, szerinted hogyan áll a dolog?

– Szerintem úgy, hogy szakítottatok. Csak biztos akartam lenni benne.

– Szakítottunk.

– Szóval elment?

– Igen, Marcus, elment.

Marcus úgy érezte, soha nem fog ehhez hozzászokni. Egészen megszerette Rogert, és párszor elmentek hármasban ide-oda; most meg, úgy látszik, soha többé nem fog találkozni vele. Éppenséggel nem bánta, de azért ez olyan fura, ha jól belegondol az ember. Egyszer egy klotyónál pisiltek, amikor egy autós kirándulás után mindketten alig bírták visszatartani. Az ember úgy gondolná, ha egyszer együtt pisilt valakivel, akkor valahogy csak kapcsolatban kellene maradnia vele.

– És mi lesz a pizzájával? – Éppen rendeltek három pizzát, amikor elkezdődött a veszekedés, és még nem érkeztek meg.

– Megosztozunk rajta. Ha éhesek vagyunk.

– De olyan nagyok. És ő nem pepperonisat rendelt? – Marcus és az anyja vegetáriánus volt, Roger nem.

– Akkor kidobjuk – mondta Fiona.

– De le is szedhetjük róla a pepperonit. Különben se hinném, hogy túl sokat tesznek rá. Főleg sajt meg paradicsom.

– Marcus, tudod, ebben a pillanatban nem igazán a pizzákon jár az eszem.

– Jó, persze. Bocs. Miért szakítottatok?

– Ó… ez-az. Nem is igazán tudom, hogyan magyarázzam meg.

Marcust nem lepte meg, hogy az anyja nem tudja elmagyarázni, mi is történt. Többé-kevésbé az egész vitát hallotta, és egy szót sem értett belőle; mintha hiányzott volna belőle egy rész. Amikor Marcus meg az anyja vitatkozott, minden fontos dolgot hallani lehetett: túl sok, túl drága, túl késő, túl fiatal, árt a fogaidnak, a másik csatorna, házi feladat, gyümölcs. De amikor az anyja valamelyik pasijával vitatkozott, az ember órákig hallgathatta, és akkor se értette a lényeget – nem kapta el a gyümölcsös-házi feladatos részt. Mintha csak megparancsolták volna nekik, hogy veszekedjenek, mire azzal álltak elő, ami épp az eszükbe jutott.

– Új barátnője van?

– Nem hiszem.

– Neked van új barátod?

Fiona elnevette magát. – Ugyan ki? Az a srác, aki felvette a pizzarendelést? Nem, Marcus, nincs új barátom. Ez nem így megy. Legalábbis akkor, ha az ember történetesen egy harmincnyolc éves, dolgozó anya. Először is, mikor? Haha! Méghogy mikor? Még az a legkisebb probléma. Miért? Bánt a dolog?

– Nem tom.

És valóban nem tudta. Az anyja szomorú, ezt látta – sokat sírt mostanában, többet, mint mielőtt Londonba költöztek –, de gőze sem volt, hogy ez kapcsolatban van-e a férfiakkal. Remélte, hogy igen, mert akkor valahogy majdcsak megoldódnak a dolgok. Összejön valakivel, és az a valaki boldoggá teszi. Miért is ne? Az anyja szép nő, gondolta, meg kedves, meg néha mókás is, és a világban egy csomó ilyen Roger-féle pasi szaladgál. De ha nem a pasikról van szó, akkor gőze sincs, hogy micsodáról, mindenesetre valami rohadt dolog lehet.

– Baj, hogy vannak barátaim?

– Nem. Csak Andrew.

– Hát, igen, azt tudom, hogy Andrew-t nem szeretted. De általában? Nem bánt?

– Nem. Dehogy. Persze hogy nem.

– Igazán rendes vagy ebben az egész mindenben. Figyelembe véve, hogy egy egészen másmilyen életbe csöppentél bele.

Marcus értette, mire gondol az anyja. Az első élete négy évvel ezelőtt fejeződött be, amikor nyolcéves volt, és a szülei szakítottak; az volt a normális, unalmas élet – iskolával, szünetekkel, házi feladatokkal és a nagyszülőkhöz tett hétvégi kirándulásokkal. A második zűrösebb volt, több ember és több hely volt benne: az anyja barátai meg az apja barátnői; lakások és házak; Cambridge és London. Nem is gondolná az ember, mennyi minden megváltozhat, csak mert egy kapcsolat véget ért, de Marcust nem aggasztotta a dolog. Sőt néha arra gondolt, hogy még jobban is szereti ezt a második életét, mint az elsőt. Több minden történt benne, és ez csak jó lehet.

Igaz, itt, Londonban még nem sok minden történt, leszámítva Rogert. Még csak néhány hete voltak itt – a nyári vakáció első napján költöztek –, és eddig elég unalmas volt. Kétszer moziba mentek az anyjával; a Reszkessetek, betörők! 2 nem volt olyan jó, mint a Reszkessetek, betörők! 1, és a Drágám, a kölyök marha nagy lett! nem volt olyan jó, mint a Drágám, a kölykök összementek!, és az anyja azt mondta, hogy a mai filmek túl kommerszek, és hogy amikor annyi idős volt, mint most ő… hogy mi volt akkor, arra nem emlékezett. És elmentek megnézni az új iskoláját, ami nagy volt és borzalmas, és sétáltak a környéken, aminek Holloway a neve, és voltak szép részek benne meg csúnya részek, és rengeteget beszélgettek Londonról, meg hogy mennyi minden megváltozik az életükben, meg hogy biztosan minden jobb lesz. De igazából csak ültek a fenekükön, és várták, hogy elkezdődjön a londoni életük.

Megjöttek a pizzák, és egyenest a dobozból ették meg őket.

– Itt jobb a pizza, mint Cambridge-ben, igaz? – mondta Marcus vidáman. Pedig nem volt jobb: ugyanaz a cég volt ez is, az is, de Cambridge-ben a pizzáknak nem kellett ilyen nagy utat megtenniük, így aztán nem szaftosodott át annyira a tésztájuk. Szóval Marcus igazából csak azért mondta ezt, mert úgy érezte, mondania kell valami optimistát. – Nézünk tévét?

– Ha akarod.

Marcus megkereste a távkapcsolót – be volt csúszva a dívány háttámlája meg az ülőrésze közé –, és kapcsolgatni kezdte a csatornákat. Nem akart semmilyen szappanoperát nézni, mert azok tele vannak zűrökkel, és aggódott, hogy egy szappanopera-beli zűr emlékeztetné az anyját arra, ami a saját életében zűrös. Így aztán valami természetfilmet néztek – egy olyan fura halról szólt, amelyik barlangok fenekén él, és nem lát semmit: egy hal, amelynek senki nem látja semmi értelmét; arra gondolt, hogy ez remélhetőleg nem fogja emlékeztetni az anyját semmire.

kettő

Mennyire volt menő fej Will Freeman? Nézzük csak! Az elmúlt három hónap során lefeküdt olyan nővel, akit nem ismert különösebben (öt pont). Költött több mint háromszáz fontot egyetlen dzsekire (öt pont). Költött több mint húsz fontot egy hajvágásra (öt pont). (Hogy a csudába lehetett volna kevesebb mint húsz fontból megnyiratkozni 1993-ban?) Volt több mint öt hiphop album a tulajdonában (öt pont). Vett már be Ecstasyt (öt pont), ráadásul diszkóban, nem pedig csak otthon, szociológiai tanulmányképpen (öt plusz pont). A Munkáspártra szándékozott szavazni a következő parlamenti választásokon (öt pont). Több mint negyvenezer fontot keresett egy évben (öt pont), és nem kellett nagyon keményen dolgoznia érte (öt pont, sőt adott magának plusz öt pontot, amiért egyáltalán nem kell dolgoznia érte). Evett már olyan étteremben, ahol van az étlapon puliszka és gyalult parmezán (öt pont). Soha nem használt ízesített óvszert (öt pont), eladta a Bruce Springsteen-lemezeit (öt pont), és nemcsak növesztett kecskeszakállat (öt pont), hanem aztán le is vágta (öt pont). Csakhogy! Sohasem feküdt le olyan nővel, akinek a fotója szerepelt valamilyen újság vagy magazin divatrovatában (mínusz kettő), és ha igazán őszinte akart lenni (márpedig ha élt benne bármilyen erkölcsi meggyőződésszerűség, az magában foglalta, hogy hazudni önmagunknak egy tesztben a legnagyobb vétek), akkor neki igenis makacsul az volt a meggyőződése, hogy egy menő járgány birtoklása alighanem imponál a nőknek (mínusz kettő). De az még így is annyi mint… hatvanhat! A teszt szerint menőbb már nem is lehetne! Menő a köbön! Valóságos menőmanó! A menők legmenőbbike!

Will nem tudta, mennyire illik komolyan venni az efféle teszteket, de hiába, az eredmény jólesően betöltötte gondolatait: kiérdemelni a „menő fej” címet egy férfimagazinban, az azért nem semmi – tán soha életében nem volt még ennyire közel ahhoz, hogy ténylegesen elérjen valamit, és az ilyen pillanatokat meg kell becsülni. Hatvanhat pont! Majdnem a maximum! Becsukta a magazint, és rárakta a hasonló magazinok kupacára, melyet a fürdőszobában tartott. Nem rakta el mindet, ahhoz túl sokat vásárolt, de ezt nem fogja kidobni, az tuti.

Will néha eltűnődött – nem túl gyakran, mert a történelmi tárgyú töprengés nem tartozott kedvenc időtöltései közé –, hogy vajon hatvan évvel ezelőtt hogy a csudába maradtak életben a hozzá hasonló emberek. (Tisztában volt vele, hogy a „hozzá hasonló emberek” igencsak specifikus osztályozás, mivelhogy hatvan évvel ezelőtt nem létezhetett hozzá hasonló ember, hatvan évvel ezelőtt ugyanis egyetlen felnőtt embernek sem lehetett olyan apja, aki pontosan úgy kereste volna meg a pénzét, ahogyan az övé. Vagyis amikor a hozzá hasonló emberekre gondolt, azt nem egy az egyben értette, mármint hogy az illető faszi pontosan olyan legyen, mint ő, hanem csak hogy egyszerűen ne csináljon semmit naphosszat, meg persze ne is nagyon akarjon csinálni semmi különösebbet.) Hatvan évvel ezelőtt mindazok a dolgok, amelyek segítségével Will leküzdötte a napjait, még egyszerűen nem is léteztek: nem volt tévé, főleg nem napközben, nem volt videó, nem voltak színes magazinok s ennélfogva tesztek sem, és bár minden bizonnyal léteztek lemezboltok, azt a fajta zenét, amit ő hallgatott, akkor még föl sem találták. (Mostanában éppen a Nirvanát hallgatta meg Snoop Doggy Doggot – 1933-ban kevés esélye lett volna rá, hogy hasonló hangzásvilágot találjon.) Úgyhogy nem marad más, mint a könyvek. Könyvek! Na nem, akkoriban tutira kellett volna szereznie magának valamilyen állást, máskülönben lazán becsavarodik.

Ezzel szemben manapság gond egy szál se. Szinte túl sok is a tennivaló. Ma már nem muszáj, hogy az embernek legyen saját élete; megteheti, hogy csak szép nyugisan lesi a kerítésen át másokét, merthogy van egy csomó faszi, aki mindenki szeme láttára, az újságokban, az EastEnders tévésorozatban, filmekben, finoman szomorkás jazz-szerzeményekben vagy rap dobhártyarepesztőkben éli a maga életét. A húszéves Will meglepődött és valószínűleg elszontyolodott volna, ha megtudja, hogy harminchat éves korára nem fogja megtalálni a saját életét, de a harminchat éves Will nem volt különösebben boldogtalan emiatt; így legalább kisebb volt körülötte a rumli.

Rumli! Will barátjának, Johnnak a házában az aztán volt dögivel. Johnt és Christine-t két gyermekkel áldotta meg a sors – a második az előző héten született, minekutána Willt elhívták babanézőbe –, és az egész lakás úgy nézett ki, mint egy disznóól. Igen, nem tehetett róla, de Willnek ez volt az érzése. Színes műanyag vackok voltak szanaszét szórva a padlón, videokazetták hányódtak csak úgy tok nélkül a tévé mellett, a fehér díványterítő úgy festett, mintha gigantikus méretű vécépapírnak használták volna (na jó, vegyük úgy, hogy csokoládéfoltok, gondolta Will)… Hogy képes bárki is ilyen helyen élni?

Christine a babával a karján jött be, miközben John a konyhában készítette a teát Willnek. – Ő Imogen – mondta Christine.

– Ó – mondta Will. – Jól van. – Most mi a fenét kell mondania? Tudta, hogy kellene valamit, de ha megnyúzzák, akkor se jutott volna eszébe, hogy mit. – Nagyon… – Nem. Kiment a fejéből. Inkább Christine-re összpontosította minden erőfeszítését, mármint hogy beszélgetést kezdeményezzen. – És te hogy vagy, Chris?

– Hát, tudod… Kicsit kinyuvadtam.

– Két végén égetted a gyertyát?

– Nem. Csak szültem egy babát.

– Ó. Persze. – Minden a nyavalyás baba körül forog. – Hát, akkor jó fáradt lehetsz, mi? – Szándékosan kivárt egy hetet, hogy ne kelljen ilyesmiről beszélgetnie, de úgy látszik, hiába. Így is csak erről beszélgetnek.

Megjött John a tálcával és a három csésze teával.

– Barney meg elment ma a nagymamihoz – mondta, minden Will számára is érthető ok nélkül.

– Hogy van Barney? – Barney kétéves volt, és ez ki is merítette azt a témát, hogy hogyan lehet, ami a szüleit kivéve különben sem érdekelt senkit, de megint csak az volt a helyzet, hogy Will érezte, mondania kell valamit, bár hogy miért, annak sehogyan sem látta a logikáját.

– Kösz, jól van – mondta John. – Egy kis ördög újabban, az igaz, és hát nemigen tudja, mit is kezdjen Imogennel, de… aranyos.

Will találkozott már Barney-val, és meggyőződött róla, hogy egyáltalán nem aranyos, így aztán jobbnak látta, ha erre most már tényleg nem szól egy szót sem.

– Különben veled mi van, Will?

– Kösz, jól vagyok.

– Még mindig nem vágysz saját családra?

Na ne, akkor inkább megenném Barney kakás pelenkáját, gondolta. – Még nem – felelte.

– Aggódunk miattad – mondta Christine.

– Kösz, de jól vagyok így, ahogy vagyok.

– Lehet – mondta Christine önelégült ábrázattal. Willnek kezdett felfordulni a gyomra tőlük. Már az is elég baj, hogy van két gyerekük, de vajon minek akarják még tetézni is ezt az alapvető baklövésüket azzal, hogy a barátaikat is ugyanerre biztatják? Will immár évek óta meg volt győződve róla, hogy az ember nem köteles magára kényszeríteni ezt a fajta boldogtalanságot, amibe most John és Christine belecsöppent (mert igenis biztos volt benne, hogy boldogtalanok, még ha ebben a mostani különös, agymosott állapotukban nem képesek is felismerni saját boldogtalanságukat). Igenis végig lehet csinálni az életet enélkül. Jó, az embernek szüksége van pénzre – amennyire Will átlátta a dolgokat, egy gyerek egyedüli értelme, hogy gondoskodjon majd az emberről, amikor öreg, haszontalan trotty lesz belőle –, de neki van pénze, ami azt jelenti, hogy jól elvan kakis díványhuzatok nélkül, és nem kell szánalmas módon erőlködnie, hogy a barátait saját nyomorúságának követésére biztassa.

John és Christine azelőtt tök normális volt. Komolyan. Amikor Will Jessicával járt, hetente többször is elmentek négyesben szórakozni. Jessica és Will akkor szakítottak, amikor Jessica szerette volna a habkönnyű viszonyt stabilabb szintre emelni; Willnek egy ideig hiányzott, de a hab jobban hiányzott volna. (Néha még azért találkoztak egy ebédidei pizzára, és Jessica megmutatta neki a kölykeiről készült fényképeket, és azt mondta, hogy Will elvesztegeti az életét, amiről Will nem tudta, hogy mit jelent, és azt mondta Jessicának, hogy szerencsésnek érzi magát, amiért nem is kell tudnia, mire Jessica azt mondta, hogy úgyse tudna megbirkózni vele, mire Will azt felelte, hogy nem is áll szándékában kipróbálni; ezután némán ültek és csak bámulták egymást.) Most John és Christine is rálépett a feledéshez vezető Jessica-féle útra – vele egyszerűen nem tudtak mit kezdeni többé. Nem kívánt találkozni Imogennel, Barney hogyléte felől érdeklődni, és nem akarta hallani, milyen fáradt Christine, márpedig ennyi volt, és nem több, amit nyújthattak. Hát jó, ő ugyan nem fog rájuk akaszkodni.

– Arra gondoltunk – mondta John –, hogy te lehetnél Imogen keresztapja. – Várakozó mosollyal az arcukon ültek, mintha az lenne a természetes, hogy Will felugorjon, könnyekre fakadjon, és üdvözült öleléssel lebirkózza őket a szőnyegre. Ehelyett idegesen felnevetett.

– Keresztapja? Templom meg minden? Örökbefogadás, ha ti lezuhantok egy repülővel?

– Aha.

– Hülyéskedtek.

– Mi mindig azt gondoltuk, hogy vannak benned rejtett mélységek – mondta John.

– Aha. De most láthatjátok, hogy nincsenek. Én valóban ennyire sekély vagyok.

Még mindig mosolyogtak. Egyszerűen nem fogták fel.

– Ide hallgassatok! Meg vagyok hatva, hogy ez az eszetekbe jutott. De ki se tudnék találni rosszabb ötletet. Komolyan. Ez egyszerűen nem nekem való.

Nem is maradt már sokáig.

Néhány héttel később Will találkozott Angie-vel, és életében először ideiglenes mostohaapa lett. Talán ha lenyeli büszkeségét és a gyerekek, a család, az otthonülés, a monogámia és a korai lefekvés iránt táplált gyűlöletét, egy csomó zűrtől kímélte volna meg magát.

három

Az első nap utáni éjszakán Marcus nagyjából félóránként felébredt. Tudta, mert mindig látta a dinoszauruszos óra foszforeszkáló mutatóit: 10.41, 11.19, 11.55, 12.35, 1.31… Képtelen volt elhinni, hogy reggel megint vissza kell mennie ugyanoda, meg holnapután reggel is, meg azután is, meg… jó, akkor jön a hétvége, de többé-kevésbé minden egyes reggel a hátralévő életében. Kis híján. Valahányszor felriadt, első gondolata mindig az volt, hogy valami módon csak képes lesz túltenni magát ezen a borzalmas érzésen – kikerülni vagy akár keresztültörni rajta; ha eddig bármi miatt kiborult, rendszerint kiderült, hogy van valamilyen megoldás –, ami többnyire azzal kezdődött, hogy elmondta az anyjának, mi bántja. Csak hát most az anyja nem tehet semmit. Nem fogja átvinni egy másik iskolába, és még ha átvinné is, az se sokat változtatna a dolgokon. Ő akkor is ugyanaz a Marcus maradna, és úgy érezte, ez az alapvető probléma.

Egyszerűen nem alkalmas az iskolára. Ez a nagy helyzet. Csak éppen hogyan lehetne ezt bárkinek is elmagyarázni? Az rendben van, hogy valaki nem alkalmas bizonyos dolgokra (azt már tudta, például, hogy nem alkalmas házibulira, mert túlságosan szégyenlős, vagy nem vehet fel bő nadrágot, mert túl rövid a lába), de ha nem vagy alkalmas az iskolára, az már komoly probléma. Mindenki jár iskolába. Itt nincsen kibúvó. Tudta, hogy vannak gyerekek, akiket a szüleik tanítanak otthon, de őt nem taníthatja az anyukája, mert dolgozni jár. Hacsak nem fizet neki érte – de az anyja épp nemrég mondta, hogy heti háromszázötven fontot keres. Háromszázötven fontot hetente! Honnan a csudából szerezne annyi pénzt? Papírgyűjtésből nem, az egyszer szent. Legjobb tudomása szerint az egyetlen másfajta embertípust, amelyik nem jár iskolába, a Macaulay Culkin-félék alkotják. Egyszer volt róla valami a tévében szombat délelőtt, és azt mondták, hogy valami lakókocsiban tanítja egy magántanár. Az klassz lenne, gondolta. Sőt, több mint klassz, mert Macaulay Culkin biztosan keres háromszázötven fontot hetente, talán még többet is, vagyis ha ő lenne Macaulay Culkin, akkor fizethetne az anyjának, hogy tanítsa. De ha a Macaulay Culkin-ság azt jelenti, hogy az ember ügyes színész, akkor ennek is lőttek: ő vacak színész lenne, mert utál közönség előtt szerepelni. Éppen ezért utálja az iskolát is. És éppen ezért szeretne Macaulay Culkin lenni. És éppen ezért nem lesz Macaulay Culkin az elkövetkezendő tízezer év során, a soron lévő néhány napról nem is beszélve. Nincs mese, reggel menni kell iskolába.

Egész éjjel úgy járt az agya, mint a bumeráng: egy ötlet elröpült messze a távolba, egészen egy hollywoodi lakókocsiig, és egy pillanatra, amikor olyan messzire került az iskolától és a valóságtól, amennyire csak lehetséges, viszonylag boldognak érezte magát; aztán kezdődött a repülés visszafelé, fejbe kólintotta a bumeráng, és megint pontosan ugyanott volt, ahonnan elindult. És közben könyörtelenül közeledett a reggel.

A reggelinél még nyugodt volt. – Majd megszokod – vetette oda az anyja, miközben ette a kukoricapelyhet, és ezt biztosan azért mondta, mert Marcus olyan szerencsétlen képet vágott. Csak bólintott, és rámosolygott az anyjára – amit ő mondott, azzal végül is nem volt semmi baj. Előfordult, hogy valahol belül tudta, majd megszokja azt, ami rossz, bármi volt is az, mert már megtanulta, hogy vannak rossz dolgok, amik egészen rövid idő múltán már nem is annyira rosszak. Egy nappal azután, hogy apja elment, anyjával meg a Corinne nevű barátnőjével elmentek Glastonburybe, és egy sátorban laktak, és csuda jól érezték magukat. Ez viszont mindig csak rosszabb lesz. Az első szörnyű, rémületes napot csak még szörnyűbbek és rémületesebbek fogják követni.

Korán beért, bement az osztályába, leült a padjához. Itt viszonylag biztonságban volt. Azok, akik tegnap szórakoztak vele, egész biztosan nem a korán érkezők közé tartoznak; előbb csavarognak, cigiznek, kábítószereznek és nőket erőszakolnak meg, gondolta komoran. Volt pár lány az osztályban, de nem törődtek vele, hacsak annak a nevetésnek, amit akkor hallott, amikor elővette az olvasókönyvét, nem volt valami köze hozzá.

Ugyan mi nevetnivaló lehetett ezen? Semmi, hacsak nem olyan emberekről van szó, akik folyton azt lesik, min nevethetnének. Sajnos az ő tapasztalatai szerint a legtöbb gyerek éppen ilyen volt. Úgy járőröztek föl-alá az iskolai folyosókon, mint a cápák, csak éppen ők nem húsra vadásztak, hanem cikis nadrágra, cikis hajra, cikis cipőre, és ha zsákmányra akadtak, vad izgalom tört ki rajtuk. És mivel neki rendszerint cikis volt a cipője is, a nadrágja is, a haja meg mindig, a hét minden napján cikis volt, szinte semmit sem kellett tennie, hogy mindannyiukon kitörjön a téboly.

Marcus tudta magáról, hogy furcsa gyerek, és azt is tudta, hogy részben azért, mert az anyja is furcsa. De az anyja egyszerűen nem fogta fel ezt az egészet. Mindig azt mondta neki, hogy csak az üresfejű emberek ítélik meg az embert a ruhája vagy a haja alapján; nem akarta, hogy Marcus szemét műsorokat nézzen a tévében, hogy szemét zenét hallgasson, vagy hogy szemét számítógépes játékokat játsszon (az szerinte mind szemét volt), ami azt jelentette, hogy ha bármi olyasmit akart csinálni, amivel a többi gyerek rendszerint eltöltötte az idejét, akkor órákig kellett vitatkoznia vele. Többnyire vesztett ezekben a vitákban, és az anyja olyan jól értett a vitatkozáshoz, hogy Marcusnak szinte jólesett, amikor vesztett. Az anyja el tudta magyarázni, hogy Joni Mitchellt és Bob Marley-t (ezek voltak a kedvenc énekesei) miért sokkal jobb hallgatni, mint Snoop Doggy Doggot, és miért sokkal fontosabb olvasni, mint a Gameboyjal játszani, amit az apjától kapott. De mindebből semmit sem mondhatott el az osztálytársainak. Ha megpróbálta volna elmagyarázni Lee Hartley-nak – ő volt a legnagyobb, leghangosabb és leggonoszabb fiú azok közül, akikkel tegnap megismerkedett –, hogy neki nem tetszik Snoop Doggy Dogg, mert helytelenül viszonyul a nőkhöz, akkor Lee Hartley vagy bemos neki egyet, vagy kitalál rá valami undok csúfnevet. Cambridge-ben nem volt ennyire rossz a helyzet, mert ott hozzá hasonló fura gyerekből és az anyjához hasonló fura anyából is volt egy csomó. De itt, Londonban minden megváltozott. Itt barátságtalanabbak, gonoszabbak és kegyetlenebbek voltak a gyerekek, és Marcus úgy érezte, hogy ha már az anyja iskolaváltásra kényszerítette, csak mert talált magának egy jobb állást, akkor legalább annyi belátás lehetne benne, hogy nem nyaggatja folyton azzal, hogy beszéljék meg a dolgokat.

Otthon végül is boldog volt – hallgatta Joni Mitchellt és olvasott, csakhogy az iskolában ennek semmi hasznát nem vette. Ez talán furán hangzik, mert a legtöbb ember biztosan az ellenkezőjét gondolná – hogy az a gyerek, aki otthon olvas, jobban megállja a helyét az iskolában, de erről szó sem volt: csak más lett, mint a többiek, és emiatt kényelmetlenül érezte magát, és mivel kényelmetlenül érezte magát, mintha egyszerűen lebegett volna a semmiben, távol mindenkitől és mindentől, az osztálytársaitól, a tanároktól, az óráktól.

Nem kizárólag az anyja volt a hibás mindenben. Néha csak úgy önmagától volt furcsa, függetlenül az anyjától. Amikor például énekelt… Vajon mikor fogja megérteni, hogy ez hogyan működik benne? Mindig volt a fejében egy dallam, és időről időre, amikor valami felidegesítette, ez a dallam egyszerűen mintha kiröppent volna belőle. Marcus valami okból nem tudta megkülönböztetni a kintet és a bentet, mert úgy érezte, hogy nincs is különbség köztük. Olyan volt, mint amikor az ember egy fűtött medencében úszik egy meleg napon, és amikor kiszáll, észre sem veszi, mert bent is, kint is ugyanakkora a hőmérséklet; mintha ugyanez történt volna az énekléseinél is. Szóval tegnap is, angolóra alatt, amikor a tanár épp felolvasott nekik valamit, kiröppent belőle egy dal; és felfedezte, hogy ha valaki el akarja érni, hogy nevessenek rajta, de úgy istenigazából, arra az a legjobb módszer – még a cikis hajviseletnél is jobb –, hogy elkezd hangosan énekelni, amikor mindenki más kussol és unatkozik.

Ma délelőtt minden rendben ment, egészen a nagyszünet utáni óráig. Csöndben volt névsorolvasás alatt, vigyázott, hogy senkinek ne menjen neki a folyosón, aztán két matek jött egymás után, amit élvezett, és jól is ment neki, igaz, olyasmit vettek, amit ő már megtanult az előző iskolájában. Szünetben elment Brookshoz, egy másik matektanárhoz, hogy jelentkezzen az informatika szakkörébe. Elégedett volt magával, hogy ezt megtette, mert az ösztöne azt súgta, maradjon az osztályban és olvasson, de ő megemberelte magát, pedig még a pályán is át kellett vágnia.

De aztán az angolóra megint rosszul sült el. Egy olyan könyvből tanultak, amiben sok mindenféle van vegyesen, és éppen a Száll a kakukk fészkére című regényből vettek egy részletet. Ismerte a történetet, mert látta a filmet az anyjával, ezért tisztán látta előre – annyira tisztán, hogy szeretett volna kiszaladni az osztályból –, hogy mi fog történni.

Amikor aztán megtörtént, rosszabb volt még annál is, mint amire számított. Maguire kisasszony az egyik lánnyal, akiről már tudta, hogy szépen olvas, felolvastatott egy részletet, aztán próbálta beindítani a beszélgetést.

– Nos, ez a könyv többek között arról szól… Honnan is tudjuk, hogy ki az őrült és ki nem az? Mert, tudjátok, bizonyos értelemben mindannyian egy kicsit őrültek vagyunk, és ha valakik eldöntik az emberről, hogy egy kicsit őrült, akkor hogyan is… hogyan is bizonyíthatja be nekik, hogy épelméjű?

Csönd. Néhány gyerek sóhajtott, és sokatmondóan összenézett. Marcus már észrevette, hogy amikor valaki később csatlakozik egy osztályhoz, rögtön meg tudja állapítani, hogy melyik tanár hogyan birkózik meg a dolgával. Maguire kisasszony fiatal volt és ideges, és szemmel láthatóan küszködött. Ebből még bármi lehet, gondolta Marcus.

– Jól van, fogalmazzuk meg másképpen. Miből tudjuk megállapítani, ha valaki őrült?

Most jön, gondolta Marcus. Most! Ez lesz az!

– Hát például, hogy valaki ok nélkül énekel óra alatt.

Nevetés. De csak ami ezután következett, az volt rosszabb még annál is, amire számított. Mindenki megfordult, és őt bámulta, ő pedig mereven nézte a tanárnőt, csakhogy annak széles, mesterkélt vigyor ült az ábrázatán, és a világért sem nézett volna Marcusra.

– Rendben, ez is egy lehetőség. Ha valaki ilyet csinál, akkor tényleg gondolhatjuk azt, hogy egy kicsit dilis. De ha kihagyjuk Marcust ebből egy kis időre…

Újabb nevetés. Marcus tudta, mit csinál a tanárnő, és azt is, hogy miért, és gyűlölte őt.