részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Elena Armas: The American Roommate Experiment

Copyright © 2022 by Elena Armas
Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency
All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

Borító design © Simon & Schuster
Borító képek © Adobestock

ISBN 978 963 568 338 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Helfrich Judit
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Mindenkinek, aki az igaz szerelmet hajszolja:

legyetek türelemmel.

A szerelem egy díva.

Csak a hatásos belépőre vár.

Első fejezet Rosie

Valaki éppen próbált betörni a lakásomba.

Oké, rendben. Tulajdonképpen nem is az én lakásom volt, csak egy lakás, amelyben pillanatnyilag tartózkodtam. Ez azonban mit sem változtatott a tényeken. Mert ha valamit megtanultam, amikor New York kétes városrészeiben éltem, az az volt, hogy aki nem kopogtat, az nem várja meg, hogy beengedjék.

Első számú bizonyíték: a kitartó zörgés a – szerencsére zárt – bejárati ajtónál.

Amikor a hang elhallgatott, ki tudtam fújni a levegőt, amit addig visszatartottam.

Meredten bámultam a zárat, és vártam.

Jól van. Talán tévedtem. Lehet, hogy csak az egyik szomszéd vétette el az ajtót. Bárki áll is odakint, végül biztos bekopog, és…

Hirtelen mintha az ajtónak csapódott volna egy test, összerezzentem, és hátraugrottam.

Nem.

Nem kopogott. Nyilván nem is a szomszéd volt.

Hiába nyeltem a levegőt, nem jutott el a tüdőmbe az oxigén. De a fenébe is, igazán nem hibáztathattam a tüdőmet. Sőt még az agyamat sem, amiért nem volt képes ellátni az olyan alapvető funkciókat, mint a légzés, egy ilyen nap után…

Pár órával ezelőtt az én lakályos és gyönyörűen karbantartott albérletem, amelyben öt éve éltem, gyakorlatilag rám dőlt. Szó szerint. És most nem egy kis repedésről beszélek a plafonon, meg némi lehulló porról.

A mennyezet egy része megadta magát, és leomlott. Leomlott. A szemem láttára. Kis híján a fejemre zuhant. Elég nagy lyukat hagyott ahhoz, hogy tisztán lássam a felső szomszédom, Mr. Brown intim testrészeit, amikor lenézett rám. És ezzel értesültem valamiről, amiről soha nem kellett volna és nem is akartam tudni: hogy középkorú szomszédom semmit sem visel a köntöse alatt. A világon semmit.

A látvány legalább annyira lesokkolt, mint a cementdarab, amely majdnem eltalált a kanapé felé menet.

Most meg ez. Egy betörés. Miután magamhoz tértem annyira, hogy összeszedjem a cuccaimat – Mr. Brown figyelő tekintete, illetve a még mindig szabadon himbálózó… testrészei alatt –, és eljutottam az egyetlen helyre, amely ebben a váratlanul előállt szituációban eszembe jutott, most meg valaki rám akarja törni az ajtót.

Fojtott, idegen nyelvű szitkozódás hallatszott, és tovább ostromolták a zárat.

Ó, a fenébe!

Több mint nyolcmillió ember él New Yorkban, de persze pont engem kell kirabolni, igaz?

Megfordultam, és lábujjhegyen eltipegtem a stúdiólakás ajtajától, amelyben meghúzni szándékoztam magam, míg az otthonom romokban van. Körbenéztem az ismerős térben, felmérve a lehetőségeimet.

A lakás nyitott belső terének következtében még egy tisztességes búvóhely sem akadt idebent. Az egyetlen ajtóval ellátott helyiségben, a fürdőszobában pedig zár sem volt. Ahogy nem akadtak fegyverként használható tárgyak sem, leszámítva egy csorba kerámia gyertyatartót, egy lusta „Csináld magad!” vasárnap végtermékét, no meg az imbolygó bohó állólámpát – bár nem voltam benne biztos, az utóbbi is beválna. Szóba sem jöhetett, hogy az ablakon át meneküljek, tekintve, hogy a második emeleten voltam, és nem volt tűzlépcső.

Most már tisztábban kivettem a kintről beszűrődő frusztrált káromkodást, és a nagy sóhajt, amely a számomra ismeretlen vagy érthetetlen, mély, zengő hangon kiejtett szavakat követte.

Majd kiugrott a szívem, a halántékomhoz emeltem a kezemet, hogy megpróbáljam visszatartani a kitörni készülő pánikot.

Lehetne rosszabb is, vigasztaltam magam. Bárki van odakint, nyilvánvalóan nem ez az erőssége. Mármint a betörés. És fogalma sincs arról, hogy itt vagyok. Amennyire ő tudja, üres a lakás. Így nálam van az…

Egy értesítés érkezett a telefonomra; hangos és éles csilingeléssel törte meg a csendet.

És ezzel elárulta a jelenlétemet.

A francba.

Összerezzentem, és a konyhasziget felé nyúltam a készülékért. Nem lehetett messzebb három-négy lépésnél. Ám az agyam, amely még mindig küszködött az olyan alapvető funkciókkal, mint hogy miképpen kéne hármat-négyet lépni előre, rosszul mérte fel a távolságot, és csípővel nekimentem az egyik bárszéknek.

– Ne, ne! Ne! – szaladt ki a számon nyöszörgés kíséretében, és odakaptam. De hiába. Ugyanis…

A bárszék felborult.

Lecsukódott a szemhéjam. Mintha az agyam meg akart volna kímélni legalább a felfordulás látványától.

A fülsiketítő csattanást néma csend követte, ami egy pillanatra a nyugalom látszatát keltette a szobában.

Kinyitottam az egyik szememet, és az ajtóra sandítottam.

Talán még jobb is így. Lehet, hogy a zaj elijesztette… az illetőt? Illetőket? El…

– Halló! – szólt a mély hang az ajtó túloldaláról. – Van itthon valaki?

A francba!

Kihúztam magam, és a lehető leglassabban megfordultam. Még mindig volt rá esély, hogy…

A csilingelés, amit beállítottam annak a hülye motivációs alkalmazásnak a csengőhangjaként, amelyet korábban letöltöttem, másodjára is felharsant a lakásban.

Jézus! De nehéz napom van… Karma, végzet, sors, balszerencse, vagy valami mindenható entitás, akit nyilvánvalóan felbosszantottam. Talán még Murphy és a hülye törvénye is.

Végül felkaptam a telefont, hogy lenémítsam a nyavalyást.

Önkéntelenül elolvastam a képernyőn megjelenő, inspirálónak szánt idézetet: „HA A LEHETŐSÉG NEM KOPOGTAT, ÉPÍTS EGY AJTÓT.”

– Ez komoly? – suttogtam.

– Hallottam, tudod? – közölte a betörő. – A telefont, majd a csattanást, aztán megint a telefont. – Szünet. – Jól… jól vagy odabent?

Összevontam a szemöldökömet.

Potenciális betörő létére igazán figyelmes.

Folytatta:

– Tudom, hogy van bent valaki. Hallom a lihegésedet. – Felháborodottan felhördültem. Nem szokásom lihegni. – Na jó, ide hallgass… – mondta a betörő egy kuncogás kíséretében.

Kuncogás! Csak nem nevet?! Rajtam?!

– Én csak…

– Nem, te hallgass! – csattantam fel remegő hangon. – Nem érdekel, miben mesterkedsz. Én… én… – Úgy álltam ott, mint egy mamlasz, semmit sem csináltam. De ennek már vége. – Hívom a zsarukat.

– A zsarukat?

– Pontosan. – Remegő ujjakkal feloldottam a képernyőzárat. Elegem volt ebből a… ebből a… szituból. A fenébe is, mára mindenből elegem volt. – Maradt pár perced, hogy eltakarodj, mielőtt ideérnek. Itt van a sarkon a rendőrőrs. – Nem ott volt, de bíztam benne, hogy ezt nem tudja. – Úgyhogy a helyedben én pucolnék. – Tettem egy icipici, óvatos lépést az ajtó felé, majd megálltam, vártam a reakcióját. Menekülő léptek zajában reménykedtem. Sajnos hiába. – Hallod, amit mondok? – kiáltottam, majd erélyesebben hozzátettem: – Vannak ám barátaim a New York-i rendőrségen. – Nem voltak. Maximum Al bácsikám, aki biztonsági őrként dolgozott egy vállalatnál az Ötödik sugárúton. De úgy tűnt, hogy ez sem hatotta meg a betörőt, mert a kijelentésemre makacs hallgatás volt a válasz. – Jól van, legyen, ahogy akarod. Én figyelmeztettelek. Most pedig telefonálok, úgyhogy rajtad áll, te… anya…szomorító… dübörgő betörő!

– Mi van?!

Szerencsétlen és fenyegetőnek korántsem tekinthető szóválasztásomat figyelmen kívül hagyva kihangosítottam a hívást, és néhány másodperccel később felzengett a segélyhívó diszpécser hangja a lakásban.

– Kilenc-tizenegy, mi a vészhelyzet?

– He… – Megköszörültem a torkomat. – Helló. Valaki… be akar törni a lakásba, amiben tartózkodom.

– Egy pillanat, te komolyan betelefonálsz? – kiáltott fel a betörő. Majd hozzátette: – Ó, oké. Vagy úgy. – Újabb kuncogás következett.

És megint kuncog. Tényleg ennyire nevetségesnek találja ezt az egészet?

– Ez csak egy vicc.

Kitört belőlem a felháborodás.

– Vicc?!

– Halló! – recsegett a telefonom hangszórójából. – Hölgyem! Ha ez nem vészhelyzet…

– Már hogyne lenne az! – vágtam rá gyorsan. – Ahogy mondtam, azért hívom, hogy betörést jelentsek.

A betörő közbeszólt, mielőtt a diszpécser válaszolhatott volna:

– A folyosón állok. Hogy törtem volna be? Még be sem jutottam.

Most, hogy már nem csak egy-két szót mondott egyszerre, tisztábban hallottam az akcentusát. Ismerősnek tűnt, ahogy kiejtette a szavakat, és valahol a fejemben megszólalt egy csengő. Ám jelen pillanatban nem volt időm vagy energiám holmi csengőkkel foglalkozni.

– Betörési kísérlet – pontosítottam.

– Rendben, hölgyem – felelte a diszpécser. – Kérem, adja meg a nevét és a lakás címét.

– Értem már – szólt a betörő, olyan hangosan, hogy ösztönösen hátraugrottam. – Ez egy olyan átverés. Láttam a műsort a tévében odahaza. Hogy is hívják azt a fickót? A műsorvezetőt… Akinek olyan jó a frizurája. – Szünet. – Na mindegy. – Újabb szünet. – Sikerült! Igazán jól átvertél. Látod, nevetek – tette hozzá, majd kacagásban tört ki, és én kis híján kiejtettem a telefont a markomból. – Most már kinyitnád végre az ajtót? Éjfél is elmúlt, és hullafáradt vagyok. – Már nem nevetett. – Mondd meg neki, hogy irtó vicces volt! A világ legjobb átveréseként fog bevonulni a történelembe.

Mondjam meg neki?

Kinek?

A homlokomat ráncoltam, lehalkítottam a hangomat, és egyenesen a telefonba beszéltem.

– Hallja? Szerintem ez becsavarodott.

– Becsavarodtam?! – méltatlankodott a betörő. – Nem csavarodtam be, csak… kimerültem. – Az ajtó túloldalán hangos puffanással a földre zuhant valami, és imádkoztam, hogy ne a betörő legyen az, mert nem voltam felkészülve arra, hogy mindennek tetejébe még egy eszméletlen emberrel is foglalkoznom kelljen.

– Hallottam – közölte a diszpécser. – És hölgyem, én…

– Eltévesztettem az ajtót, vagy ilyesmi? – szakította félbe a betörő.

Eltévesztette… az ajtót?

Erre felfigyeltem.

– Hölgyem – recsegte a segélyhívó diszpécser. – Kérem a nevét és a címét.

– Rosie – vágtam rá gyorsan. – Rosalyn Graham a nevem, és… és, nos, gyakorlatilag ez nem az én lakásom. A legjobb barátnőmnél vagyok. Jelenleg nincs itthon, nekem pedig… kellett egy hely, ahol meghúzhatom magam. De természetesen nem törtem be. Saját kulcsom van.

– Nekem is van kulcsom! – tette hozzá a betörő.

Motoszkálni kezdett valami a fejemben.

– Képtelenség. – Szinte lyukat fúrtam az ajtóba a tekintetemmel. – Nálam van az egyetlen létező pótkulcs.

– Miss Graham! – A diszpécser hangja bosszúsan recsegett. – Kérem, hagyja abba az interakciót az ajtaja előtt álló személlyel, és ossza meg velem a tartózkodási helyét. Kiküldünk egy egységet, hogy felmérje a helyzetet.

Épp nyitottam a számat, de mielőtt bármit mondhattam volna, a betörő ismét megszólalt:

– Ezúttal igazán felülmúlta önmagát a csaj.

A csaj. Már megint ez a „csaj”.

Pár másodpercig egyikünk sem szólt semmit. Végül súlyos puffanás törte meg a csendet. Mintha a betörő ernyedten nekidőlt volna a bejárati ajtónak.

– A csaj? – kérdeztem végül, figyelmen kívül hagyva a telefonból recsegő „Miss Graham!”-ek sorozatát.

– Ő bizony – vágta rá egyszerűen a betörő. – Az én irtó vicces és csuda kreatív kis unokatesóm.

Megakadt a lélegzetem valahol a bordáim és a szám között.

A kis unokatesóm.

A csaj.

A betolakodó erős akcentusa, amit olyan bosszantóan ismerősnek találtam.

Végre bevillant az egyetlen lehetséges magyarázat.

Csak nem…?

Nem. Ennyire nem lehetek ostoba.

– Miss Graham! – hangzott ismét a telefonból. – Ha nem áll fenn vészhelyzet…

– Elnézést, én… – Behunytam a szemem. – Majd visszahívom, ha… szükség lesz rá. Köszönöm. A kis unokatesóm. Ó, a szentségit! Jaj, ne! Ha ez Lina egyik unokatestvére, akkor ezt elcsesztem. Méghozzá rendesen. Megszakítottam a vonalat, beledugtam a telefont a farzsebembe, majd mély levegőt vettem, remélve, hogy az oxigén eljut a nyilvánvalóan meghibásodott agysejtjeimig. – Pontosan ki is az unokatesód? – kérdeztem, bár szinte biztos voltam benne, hogy mi lesz a válasz.

– Catalina.

Ezzel hivatalossá vált. Elcsesztem. El bizony. És mégis, mivel New Yorkban voltunk, és akadt már dolgom furcsa fazonokkal meg még furcsább szitukkal, a biztonság kedvéért hozzátettem:

– Ennél azért több információra lesz szükségem. Megnézhetted a nevet a postaládán. – Hosszú, hangos sóhaj szakadt fel a kettőnket elválasztó falap túloldalán, amitől felkavarodott bennem a már egyébként is rossz előérzet. – Sajnálom – csúszott ki a számon, mert tényleg sajnáltam. – Csak biztosra akarok menni, hogy…

– Hogy nem vagyok becsavarodva – fejezte be a betörő, mielőtt eldadoghattam volna a bocsánatkérés többi részét. – Catalina Martín, november 22-én született. Barna haj, barna szem, harsány nevetés. – Ismét behunytam a szemem, felszökött a torkomba a keserűség. – Kicsi a bors, de ha tökön talál, levegőt se kapsz. Ezt már volt szerencsém megtapasztalni. – Rövid szünet. – Mi van még? Lássuk csak… Ja, rühelli a kígyókat, meg bármit, ami akár csak hasonlít rájuk. Akkor is, ha csupán néhány összevarrt és vécépapírral kitömött zokniról van szó. Ravasz, mi? Hát, ez vezetett a tökön rúgáshoz. Szóval csak magamat okolhattam.

Aha.

Elcsesztem. De még mennyire!

Annyira, hogy ezt még az űrből is látni.

És rettenetesen éreztem magam. Sőt, borzalmasan.

Úgy elszégyelltem magam, hogy le sem tudtam állítani, amikor folytatta:

– Néhány hétre elutazott. Nászúton van… Peruban, nem igaz? – Megerősítésre várt, de arra ugyan várhatott. Köpni-nyelni nem tudtam. Le voltam döbbenve. – Aaron szerencsés fickó. Magas és megfélemlítő a külseje, legalábbis a fotók alapján, amiket láttam.

Egy pillanat. Ez azt jelenti…

– Még nem találkoztunk személyesen. Egyelőre.

Még nem találkozott személyesen Aaronnal?

Én…

Nem. Nem, nem, nem! Ilyen egyszerűen nincs.

De azután hozzátette:

– Sajnos nem tudtam részt venni az esküvőn.

Ezzel megerősítette, hogy márpedig ilyen igenis van. És az iménti döbbenetem vagy zavarom a közelébe sem érhetett annak, amit abban a pillanatban éreztem.

Mert ez a pasi nem holmi betörő volt, vagy egy becsavarodott egyén, aki pont a legjobb barátnőm lakását szúrta ki magának.

Ez a pasi, aki miatt felhívtam a rendőrséget, Lina rokona volt.

És ez még nem minden. Nem bizony. Ő volt az egyetlen unokatestvér, aki még nem találkozott Aaronnal.

Az egyetlen személy Lina spanyol rokonainak terjedelmes listájáról, aki lemaradt az esküvőről.

Csak ő lehetett.

– Úgy hallottam, hogy igazán príma kis bulit csaptak – folytatta. Olyan érzés volt, mintha mellbe vágtak volna. – Kár, hogy lecsúsztam róla.

Fel sem fogtam, hogy történt, de rájöttem, hogy a bejárati ajtó kilincsét markolászom. Mintha a szavai – a felismerés, hogy ő az – valahogy odavonzottak volna, és arra kényszerítették volna a szabad kezem ujjait, hogy szorosan köré fonódjanak.

Ő nem lehet – tiltakozott egy hang a fejemben. Ennyire nem lehetek peches.

Pedig mégis ő volt az. Tudtam, hogy ő volt. És a sors, a végzet, a szerencse, vagy bármiféle erő, amely a sorsomról döntött, fogta magát, összeszedte a cókmókját, és magamra hagyott.

Ez a pasi volt ugyanis az egyetlen unokatestvér, akiről titkon azt reméltem, hogy jelen lesz az esküvőn. Az egyetlen, akitől már a találkozás puszta gondolatára bizseregni kezdett a gyomrom a várakozástól. A gondolattól, hogy megkapom tőle azt a kötelező puszit az arcomra. Hogy udvariasan elcsevegünk egymással. Hogy talán táncolhatok is vele. Hogy láthat engem a koszorúslányruhámban. Hogy végre személyesen találkozunk.

Mennyi lehetőség!

Az ujjaim megmozdultak, és egy kattanással kinyílt az ajtó.

A torkomban dobogott a szívem a gondolattól, hogy tényleg ő az, és megmarkoltam a kilincset. Idegesen, türelmetlenül, reménytől elszorult torokkal. Az a sok-sok ostobaság, ami a fejemben kavargott az esküvő előtti hónapokban, most elvegyült az új érzelmekkel, amelyeket az iménti zűrzavar keltett bennem. Várakozás és bűntudat. Zavar övezte az izgalmamat.

Dobogó szívvel ajtót nyitottam, és…

A lábam elé zuhant valami.

Lepillantottam, és egyből láttam, mi puffant a földön.

Hanyatt feküdt. Biztosan az ajtónak dőlt, és hanyatt esett, amikor váratlanul kinyitottam.

Levegőt sem kaptam, amikor megpillantottam a hullámos gesztenyebarna fürtöket. Nem egyezett a gondosan őrzött képpel. Sem az emlékezetemben, sem a képernyőfelvételen, amit titkon a telefonomon tartottam. Csak rövidre nyírt hajjal láttam.

– Tényleg te vagy az – motyogtam halkan, ahogy lebámultam rá. – Tényleg itt vagy. És más a hajad. Hosszabb és…

Összeszorítottam a számat, éreztem, hogy elvörösödöm.

A jóképű arc, amit annyiszor láttam a telefonom képernyőjén, hogy az már zavarba ejtő volt, értetlenül nézett fel rám. Ám a csokibarna szempár rögtön felcsillant a mosolyától.

– Találkoztunk már… azelőtt?

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Nyilván. Úgy értem, másképp nézel ki, mint amire számítottam. Tudod, a hangod alapján. Csak ennyi. – Megráztam a fejem. – És… Te jó ég! Tényleg sajnálom. Ezt az egészet. Én csak… Csak mi, Rosie? A pír a fülem hegyéig terjedt, és arra gondoltam, hogy ha ebben a szent pillanatban megnyílna a lábam alatt a talaj, és elnyelne – amiről már tudtam, hogy nem is olyan valószínűtlen –, akkor önként elsüllyednék szégyenemben. – Csak annyira sajnálom – böktem ki végül. – Segíthetek felállni? Kérlek.

Ő azonban – a férfi, aki mostanáig nem is tudott a létezésemről, de akinek minden egyes vonását magam elé tudtam idézni, ha behunytam a szemem – semmi jelét nem adta annak, hogy fel akarna állni. Ehelyett az arcomat fürkészte, ráérősen, mintha én lennék az, aki csak úgy felbukkant a semmiből, és elterült a lábai előtt.

És amikor már azt hittem, hogy sikerült összeszednem magam annyira, hogy mondjak valamit – remélhetőleg nem valami bődületes baromságot –, átrendezte a vonásait. A zavart pillantásnak nyoma sem volt, egy mosoly vette át a helyét, és bármilyen szavak voltak is a nyelvem hegyén, elpárologtak.

Mert mosolygott. Széles és ragyogó, és őszintén szólva, gyönyörű mosollyal, olyan nyíltan, amivel az ember nem tudja, mit kezdjen.

Talán még szebben is mosolygott, mint azon a bizonyos képernyőfelvételen, amit megtartottam magamnak, és olykor-olykor elnézegettem.

– Ebben az esetben – szólt ragyogó félmosollyal –, ha tényleg nem ismerjük egymást, akkor szia, Lucas Martín vagyok. Lina unokatesója.

Igen.

Ezt már én is tudtam. Pontosan tisztában voltam vele, hogy ki ő. El sem hitte volna, mennyire.

Tartalom

Első fejezet – Rosie

Második fejezet – Rosie

Harmadik fejezet – Rosie

Negyedik fejezet – Lucas

Ötödik fejezet – Rosie

Hatodik fejezet – Lucas

Hetedik fejezet – Rosie

Nyolcadik fejezet – Lucas

Kilencedik fejezet – Rosie

Tizedik fejezet – Rosie

Tizenegyedik fejezet – Rosie

Tizenkettedik fejezet – Lucas

Tizenharmadik fejezet – Rosie

Tizennegyedik fejezet – Rosie

Tizenötödik fejezet – Lucas

Tizenhatodik fejezet – Rosie

Tizenhetedik fejezet – Rosie

Tizennyolcadik fejezet – Lucas

Tizenkilencedik fejezet – Rosie

Huszadik fejezet – Lucas

Huszonegyedik fejezet – Rosie

Huszonkettedik fejezet – Rosie

Huszonharmadik fejezet – Rosie

Huszonnegyedik fejezet – Rosie

Huszonötödik fejezet – Lucas

Huszonhatodik fejezet – Lucas

Huszonhetedik fejezet – Rosie

Huszonnyolcadik fejezet – Rosie

Huszonkilencedik fejezet – Lucas

Harmincadik fejezet – Rosie

Harmincegyedik fejezet – Lucas

Harminckettedik fejezet – Rosie

Utóhang: Kicsivel több mint egy évvel később… – Lucas

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok
Great Vibes – SIL Open Font License
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Public Sans – SIL Open Font License