Csunderlik Péter

Csupa hajdani eszelős

Írások az 1900–1945-ös Magyarországról
és emlékezetéről

– részlet –

A kötet megjelenését a Politikatörténeti Alapítvány támogatta.

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás, 2020
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 503 6

www.napvilagkiado.eu

© Csunderlik Péter, 2020

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Ajánlás

Csunderlik Péter új kötete különböző helyeken megjelent új írásait tartalmazza. A kötetet különösen hasznossá teszi, hogy a közölt cikkek, recenziók többségét nehezen hozzáférhető blogokon és más helyeken közölte. Az írások nagy része az első világháborúval, az azt követő forradalmakkal, illetve az ellenforradalommal foglalkozik, de Csunderlik széles körű érdeklődésének megfelelően más témákra is kitér.

Az írások közös pozitívuma tömörségük, rövidségük, ami hasznossá teszi a karcsú kötetet a mai olvasó számára, akit a rohanó időben sok probléma foglalkoztat, de nincs ideje vagy kedve terjedelmes fejtegetések tanulmányozására. Továbbá megkönnyíti olvasásukat, hogy szerzőjük szókimondó, sohasem köntörfalazó a kényesnek mondott témáknál sem. Csunderliknek van véleménye az érintett témákról, de ezek nyílt közlését maximális objektivitással köti össze. Szívesen ismertet az övével ellentétes nézeteket, megállapításokat, elismerően méltatva és/vagy bírálva azokat, de mindig méltányos stílusban.

Különösen megmutatkozik e tulajdonsága, mikor például eltérve a Tisza vagy Károlyi stb. ellentétpárok szimplifikálásától, elismerően ír az általa bírált vagy éppen kedvelt személyek és irányzatok megszívlelendő vagy éppen nem elfogadható tetteiről, nézeteiről is.

Szívesen méltatja az olyan általa bírált szerzők megszívlelendő gondolkodásra késztető sorait is, mint például John Lukacs, vagy mai „jobboldali” szerzők igazságos kritikáját Csunderlikhez közelebb állók túlzó, egyéni nézeteiről. Követi a „hallgattassék meg a másik oldal” ma divatjamúlt elvét.

Ha ez nem ajánlás lenne, találhatnék persze ritka szimpátiaszülte túlzásokat is, mikor az elfeledett, egykor jobbról-balról pocskondiázott Mónus Illést „Kunfi méltó utódjának” nevezi. Nem becsülöm le Mónust, de ahhoz Kunfit, Ágostont, Rónait el kellett üldözni Magyarországról, hogy Mónus Illés a szociáldemokrácia vezető ideológusa lehessen. A kötet erőssége jó néhány feledésre ítélt kiválóság ébresztése, de árnyaltabb lenne a kép, ha szó esne Mónus és a szintén szépen méltatott Garami egykor nevezetes fasizmusvitájáról, ahol mindkét vitázó túlzásba esett. Ismertet csekély értékű vagy elavult írásokat, ha azok visszaadják a háború, a forradalmak vagy éppen a Horthy-korszak hangulatát, ma már nehezen érthető gondolatvilágát is. Így például kedvvel idézi fel a legtöbb mai olvasónak ismeretlen Gyulai Ágost-féle, az első világháborúért lelkesedő költeményeket összegyűjtő háborús antológiát, amelynek címére ma már csak Babits gúnyos bírálata emlékeztet.

(Itt például megjegyezném, hogy miután az összeállítások, korabeli méltatások tendenciózusak, Gyóni Géza vagy Kiss József írt a reklámozottaknál kevésbé ismert, de jobb verseket is.) Csak remélhetjük, hogy Csunderlik nem növi ki „fiatalos hevét”, és még sok hasonló írással örvendezteti meg olvasóit.

Hajdu Tibor

Mi az elefántcsonttorony ellentéte? Akármi is, két dolog biztos: az egyik, hogy egy olyan hely, ahol sokan jönnek-mennek, vitáznak, beszélgetnek és nevetnek. A másik, hogy Csunderlik Péter mindig ott található a közepén, amint éppen lelkesen magyaráz. Bár csak hároméves volt Kádár János bukásakor, de ma már elismert tudós történész-levéltáros, summa cum laude doktor, egyetemi adjunktus, jelentős szakmunkákkal a háta mögött. De közben a tudomány és popkultúra között merészen szörfölni képes, ezeket egymással értelmező szellemes tudománynépszerűsítő, humoros televíziós-netes előadó és vitázó. És ha ez nem lenne elég: minderre ráadásul százat közelíti sajtópublikációi száma, amelyek a múlttal szólnak a jelenről és fordítva. Ezekből az esszékből és könyvkritikákból gyűjtött össze ebbe a kötetbe 36 darabot; a legújabb a könyv tördelése előtti napokban jelent meg. Az egész nagyon friss, eleven, mai. Csunderlik a ferenceseknél érettségizett Esztergomban, majd a Mathias Corvinus Collegiumban szerzett diplomát, vagyis afféle „jobboldali”, konzervatívabb szemléletű iskolákban is képezték. Így, miközben a jelenlegi hatalom ásatag történelmi emlékezetpolitikájával hadakozik, aközben jól ismeri, és belülről érti a konzervatív szemléletet, érveket is. Ez ad írásainak igazságtévő lelkesedése és precíz szakszerűsége mellé egy harmadik fontos komponenst: empátiát, belátást, korrektséget. Olvasmányos és szórakoztató kötete jó szívvel ajánlható mindazon történelem iránt érdeklődő jobboldaliaknak, akik szeretnének bosszantóan nyomós érvektől frusztrálódni, és azoknak a baloldaliaknak, akik a mai emlékezetpolitikai ellenszélben megerősítésre várnak. De, és leginkább mindazoknak minden oldalon, akik hajlamosak saját történeti elképzeléseiket felülvizsgálni, ha új tények jönnek szembe.

Lőrinc László

Tudományos publicisztikák

A rövidlátó Superman
(Tisza István portréja)

Kevés annyira ellentmondásos megítélésű magyar történelmi alakot ismerünk, mint a száz éve meggyilkolt gróf Tisza István (1861–1918). Jobboldali emlékezete szerint amolyan konzervatív Superman volt, aki mint egy becsapódni akaró vörös meteort, két kézzel tartóztatta fel a forradalmi erőket – Orbán Viktor és Boross Péter emlékbeszédei is ezt a heroizált Tisza-képet vetítették elénk. Míg a baloldali emlékezetben egy Darth Vaderhez hasonló, reakciós, sötét nagyúrként tűnik fel, aki az erő és a félelem összetartó erejében hitt.

Valóban félték és tisztelték a kétszeres miniszterelnököt, aki 1912–1913-ban a képviselőház elnöki székébe ült bele, hogy személyesen tegyen rendet a rendes körülmények között leválthatatlan kormánypárttal szemben az obstrukció eszközéhez folyamodó ellenzéki képviselők között. „Volt ereje a parlamenti visszásságoknak, destrukciónak elejét venni, ne részletezzük, hogyan” – ahogy a múlttal mindig kíméletlenül szembenéző Boross Péter is felidézte erősen tekintélyelvű házelnöki tevékenységét.

Ha arról volt szó, lelkiismeret-furdalás nélkül elhallgattatta a vele egyet nem értőket: leverte a véderőreformot ellenzőket, keresztülvitt megszavazhatatlannak hitt törvényeket, kivezettette az ülésteremből Károlyi Mihályt és szétveretett munkástüntetéseket. Csaták sorát nyerte meg, míg egy közéleti romhalmaz tetején állhatott modellt csípőre tett kézzel a portréfestőknek. A Tisza-korszak mélypontja az 1912. május 23-i „vérvörös csütörtök” volt, több százan sebesültek meg, és hatan maradtak holtan Budapest utcáin. Ady ezután írta meg Rohanunk a forradalomba című versének oly sokat idézett sorait a „gyujtogató, csóvás ember”-ről, a „vad, geszti bolond”-ról, az „Úrnak, magyarnak egyként rongy” Tiszáról, aki pedig úgy gondolta, hogy „Ady és a Nyugat levéltetűk a magyar kultúra pálmafáján”.

Ez persze sem Adyt nem akadályozta meg abban, hogy később Tisza segítségét kérje a házasodási bonyodalma idején, sem a politikust, hogy azt meg is adja: Tisza István úri politikus volt. Ahogy Dési Géza írta róla: „Jellemző Tiszára, hogy bár apa és fiú kétszer is volt miniszterelnök, Gesztre bizony nem járt vonat!” Nem volt korrupt, hanem küldetéses férfi, aki azonban annyira védeni akarta a fiatalkorában megismert liberális világot a változásoktól, hogy közben konzervatívvá változott.

Tisza legnagyobb tévedése nem az volt, hogy Ady helyett ő valóban Szabolcska Mihályt tartotta nagy költőnek, akit aztán az ellen-Nyugatként megalapított folyóiratában, a Magyar Figyelőben futtattak, ahova Tisza „Rusticus”, vagyis „Vidéki” álnéven bírálgatta a modernitásnak számára kizárólag csak „aberrációként”, „devianciaként” vagy „betegségként” értelmezhető jelenségeit, hanem hogy eldöntötte: tényleg megállítja az időt.

Hirdette, hogy „azon világrenden pedig, hogy tőke, legyen az ingó vagy ingatlan, nem juthat minden embernek (…) nem változtathatunk”, ellenezte a földreformot, az általános választójog megadásában pedig a Monarchia Magyarországára, a magyar vezetésre, a tradicionális elitre leselkedő legnagyobb veszélyt látta. Csakhogy éppen a demokratizálódás felé haladt a világ a tömegek – 20. századdal kezdődő – korában. A történelemben ugyanis a jelenségek összefüggnek: ha van iparosodás, előbb-utóbb lesz munkásmozgalom, ha van tömeggyártott aszpirin, létrejön a fejfájást okozó munkássajtó. Tisza erről nem akart tudomást venni: 1917-ben inkább lemondott, mint hogy reformáljon, azt is ellenezte, hogy a frontkatonák szavazójogot kapjanak, így többségüknek egy olyan Magyarországért kellett volna meghalnia, amelynek közéletébe nem szólhatott bele.

A „Régi Magyarországot” végül az első világháború elvesztése söpörte el. Tisza kezdetben ellenezte a hadba lépést, de engednie kellett: „Nem voltunk szuverének, hozzá voltunk láncolva egy multietnikus birodalomhoz” – adta meg a magyarázatot Orbán Viktor az 1918-as összeomlás mélyebb okára. Valóban volt magyar politikus, aki e nézetet képviselte, de az nem a kiegyezéspárti Tisza István volt, hanem a függetlenségi Károlyi Mihály.

A rövidlátó Tisza a legtisztábban éppen azt látta, amelyről mai csodálói nem emlékeznek meg: tudta, hogy a multietnikus Magyarország csak a Monarchián belül maradhat meg nagynak és „magyarnak”, és hogy a birodalom összeomlásával a „szentistváni” Magyarországnak is vége lesz. Miután 1918. október 17-én Károlyi Mihálynak igazat adva elismerte a háború elvesztését, még a pártját is feloszlatta, meggyilkolása napján a konzervatív napilap, a Budapesti Hírlap is azzal a vezércikkel jelent meg, hogy „Hát jöjjön Károlyi”. Élete végére nem volt Tiszánál gyűlöltebb ember az országban, halála előtt politikai hulla lett. Dühét tehetetlenségében szocialista plakátok rongálásával vezette le Budapest utcáit járva.

Mikor arra figyelmeztették, hogy veszély fenyegeti, mert a frontról hazatérő katonák őt hibáztatják a szenvedéseikért, az égre mutatott, és azt mondta: „Odafenn végeztetik minden.” Az a Tisza, akit ma úgy állítanak be, hogy ő megmenthette volna Magyarországot, halála napján már saját magát sem tudta és akarta megvédeni.

(Megjelent a HVG 2018/45. számában.)

A száműzött Károlyi

Száz éve, 1919. január 11-én választották köztársasági elnökké Károlyi Mihályt (1875–1955), aki ekkor pártjából is kilépett, hogy hitelesen képviselhesse az annyira vágyott nemzeti egységet, köztársasági elnökként pedig ragaszkodott ahhoz, hogy az ő birtokán kezdjék a földosztást. Hálából ma kevés elutasítottabb történelmi szereplő van nála, legfeljebb csak „hazaárulóként”, Trianon okozójaként kerül szóba neve a hivatalosságban, és szobrának 2012-es eltávolítása a Kossuth térről jelzi, hogy hol a helye a Nemzeti Együttműködés Rendszerének emlékezetpolitikájában.

Pedig ha volt igazi „együttműködés” a magyar történelemben, akkor az őszirózsás forradalmat követő néhány hétben volt, de ma erre se szívesen emlékeznek. A Károlyi-kormány szinte példátlan támogatottsággal látott munkához, hogy realizálja a forradalom jelszavait, a „békét”, a „földet”, a „szabadságot” és a „függetlenséget”. 1918 novemberében Magyarországon aligha volt népszerűbb ember Károlyi Mihálynál, az 1916 óta békepolitikát hirdető pacifista grófnál, aki egyedi úton haladt végig, míg az egykori gigerli arisztokratából, társasági botrányok hőséből a Magyar Népköztársaság miniszterelnökévé nőtte ki magát. Akinek meggyőződése lett, hogy csak az a politika lehet sikeres, amely visszanyúlik 1848 szelleméhez, és a haza ügyét a népjogok kiterjesztésével, vagyis a haladással kapcsolja össze.

A várakozások óriásiak voltak: még az erotikus lírájáról – vagy éppen A nagy sikoly című regényéről – ismert költőnő, Erdős Renée is politikai verset írt a „magyar Krisztusként” bemutatott Károlyihoz, a verset pedig Tisza István korábbi lapja, Az Ujság közölte. De A diadalmas forradalom könyve című kiadványban sem csak baloldali írók tettek hitet a forradalom mellett, hanem például Herczeg Ferenc is, a Horthy-korszak „írófejedelme”.

Ám ahogy Károlyi nem tudott úrrá lenni a problémákon – a világháborús vereséget a társadalmi ellentétek kiéleződése kísérte a háború végére elnyomorodott, jelentősrészt megszállt országban, amelyet még spanyolnáthajárvány is sújtott –, úgy csökkent a támogatása. Míg végül a szociáldemokraták a kommunisták népszerűségétől való félelmükben a köztársasági elnök háta mögött kiegyeztek a fogházban ülő Kun Bélával, és megpuccsolták Károlyit. Hiába tisztázta az 1919. március 21-i nap történetét a magyar történettudomány, tartja magát a tévhit, hogy Károlyi átadta a hatalmat.

A Horthy-korszakban a „hatalomátadás” legendájával a Népköztársasághoz szorosan hozzákötötték a Tanácsköztársaságot, hogy ezzel lejárassák az őszirózsás forradalmat. A Károlyi-kultusz krisztusi alakját pedig Károlyi Mihálynak Júdásként történő ábrázolása váltotta fel – mint Tormay Cécile Bujdosó könyvében –, a korábbi „diadalmas forradalomból” pedig „patkánylázadás” lett. Az 1919 utáni ellenforradalmi irodalmi propaganda és a perek – a Tisza-per, a Károlyi-per, a népbiztosok pere – mind azt a célt szolgálták, hogy a baloldali politikusokra ne politikai alternatívaként, hanem köztörvényes bűnözők gyülekezeteként tekintsen a közvélemény. A jobboldal uralta nyilvánosságból kiszorított baloldal pedig nem tudott fellépni ez ellen, az emigráló Károlyi Egy egész világ ellen című 1923-as emlékirata sem jelenhetett meg itthon.

1945 után megfordultak az erőviszonyok: ekkor az ellenforradalmi műveket tiltották be. A kommunisták a népfrontpolitika jegyében kezdetben felvállalták az őszirózsás forradalom demokratikus örökségét, de a „fordulat évétől” megindultak a párttörténészek támadásai, és a „polgári”-ból „burzsoá”-vá minősítették vissza a Károlyi-kormányt.

Károlyi Mihály szeretett volna újra köztársasági elnök lenni, de 1946-os hazatérése után be kellett érnie a párizsi követi kinevezéssel. E posztról 1949-ben, a Rajk-per elleni tiltakozásul mondott le, így újra száműzött lett, ezúttal egy szélsőbaloldali rendszer jóvoltából. Ahogy Hit, illúziók nélkül című memoárjában írta: „szándékosan és tudatosan két szék közt a pad alá esem: ez marad számomra az egyetlen hely, amelyet tisztességgel elfoglalhatok”. Károlyi 1955-ös franciaországi haláláról csak néhány soros rövidhírben emlékeztek meg a Szabad Népben.

A helyzeten az 1956-os forradalom változtatott, a kádári konszolidáció után egyre többen kezdtek fordulni felé, mert a Károlyi Mihállyal foglalkozás alkalmat adott baloldali demokratikus üzenetek közzétételére. Károlyi 1962-es újratemetése után már nemcsak a magyar földben, de a szellemi életben is megint méltó helyet kapott. Hajdu Tibor írta meg az életrajzát, megjelentek válogatott írásai, közölni kezdték levelezését is, bár ennek kiadása a problémás levelek miatt a rendszerváltásig félbemaradt.

Szobrát 1975-ben állították fel, Varga Imre ihletett munkája a nagy terhet alig elbíró, mindjárt összeroppanó politikus képét sugallta. A rendszerváltás után azonban Károlyi Mihály Horthy-kori ellenkultusza tört felszínre, és az emlékművet számos alkalommal gyalázták meg az eltávolításáig. Az utolsó nagy akció az volt, amikor Novák Előd, 2010-ben egy „Én felelek Trianonért” táblát akasztott a bűnbak szobrának nyakába, a fejére meg kipa került.

A különcök mindig ideális bűnbakok. Ma pedig aligha lehetne bárki nagyobb különc annál a „vörös grófnál”, aki az ország vezetőjeként nem saját magára, hanem maga ellen íratott törvényeket.

(Megjelent a HVG 2019/3. számában.)

Könyvek margójára

Szadista imposztorok

Béla Bodó: The White Terror. Antisemitic and Political Violence in Hungary, 1919–1921. London and New York, Routledge, 2019. 333 p.

Ha létezik magyar film, amelynek elkészítése napjainkban teljesen elképzelhetetlennek tűnik, az Máriássy Félixnek a Prónay-naplótól inspirált, 1969-es Imposztorok című szatírája Prónay Pálról és a Rongyos Gárdáról, amelyben a nevetségességig karikírozták a fehérterroristákat, ekképp tömeggyilkosokon lehetett nevetni: „az Imposztorok rendezőjének nagyon jó oka van arra, hogy a megközelítés számos lehetősége közül éppen ezt választotta. Hogy mulasson és mulattasson, e Prónay-Doborján ökörbölcsességű stílusát, kéthetes birodalmának parádéit, önmagáról bélyeget mintáztató hiúságát, »erkölcstörvényeinek« hülyeségét idézve” – miképp a Filmvilág 1969. októberi kritikájában írták. Egy emberöltővel a második világháború befejezése után úgy tűnt, hogy az egységesen a „fasizmus” gyűjtőnév alá dobált szélsőjobboldali ideológiák és mozgalmak végérvényesen „a történelem szemétdombjára” kerültek, így felhőtlenül, a győztesek magabiztosságával lehetett kinevetni eszelős híveiket.

De a történelem nem ért véget: eltelt fél évszázad, és a fehérterror veszett gyilkosait ma nem átallják „népi hősökké” kozmetikázni, „félreértett hazafiakká”, ahogy azt Héjjas Ivánnal, Prónay Pállal és a Rongyos Gárdával kapcsolatban újabban megteszik, és a Nemzeti Együttműködés Rendszerének emlékezetpolitikája – amely nagy élvezettel tépi fel újra a vörösterror okozta sebeket – a fehérterroristák bűntetteiről rendre elfeledkezik. (Miképp a történelemhamisító, és csak kizárólag a „proletárdiktatúra áldozatainak” emléket állító „Nemzeti Vértanúk emlékműve” 2019. október 31-i újraavatása is bizonyítja.) De mi is volt valójában a fehérterror, amelynek visszatérésével Grósz Károly riogatott az elhíresült beszédében? Sajnos az árnyalt válaszokkal sokáig adós maradt a magyar történettudomány.

A kommün alatti erőszakos haláleseteket A vörös uralom áldozatai című 1921-es munkájában összeszámoló Váry Albert ügyésznek ugyanis a Horthy-korban nem engedték, hogy hasonló áttekintést készítsen a fehérterror áldozatairól is – az elkövetők 1921 novemberében közkegyelmet kaptak Horthy Miklóstól. A kormányzót bálványozó életrajzok szerzői pedig azt állították, hogy az úgynevezett „fehérterrort” csak kommunista emigránsok, a csehszlovák és román titkosszolgálat ügynökei és külföldi újságírók találták ki, hogy lejárassák Magyarországot.

Az igaz, hogy a Tanácsköztársaság bukása után emigrációba szorult baloldali politikusoknak és íróknak érdekük volt, hogy minél sötétebb képet fessenek a „Horthy-Magyarországról”. Miképp a proletárdiktatúra vörösterrorjának nagyságát démonikussá növesztette a jobboldali emlékezet, úgy az ellenforradalmi fehérterror mértékét a baloldali recepció túlozta el. Valóságos pokolként festették meg az 1919 utáni Magyarországot a „tényfeltárónak” szánt munkákban, mint amilyen Pogány József Bécsben megjelent, A fehér terror Magyarországon című 1920-as könyve vagy éppenséggel Tormay Cécile Bujdosó könyvéhez hasonló „naplókban”, mint amilyen Bölöni Györgyné szintén Bécsben kiadott, 1921-es Szenvedések könyve, vagy olyan regényekben, mint a munkásíró Kiss Lajos Moszkvában 1931-ben publikált Vörös városa. (A fehérterrort részletező kiadványokból a Magyar pokol című 1964-es válogatáskötet ad ízelítőt.)

A Rákosi-rendszerben aztán végképp megszaladt a fehérterrorról író történészek kezében a toll. Például A fehér terror Magyarországon című 1951-es összefoglalást egyenesen az USA-ellenes propaganda szolgálatába állították: „Gyilkolták a magyar proletariátus felszabadításáért küzdő munkásokat és parasztokat – a Wall Streetnek ez tökéletesen megfelelő volt. Horthy kellően értékelte az amerikai imperializmus támogatását. (…) Ma, 1951-ben – amikor az amerikai agresszorok vadállati kegyetlenséggel gyilkolják a koreai asszonyokat, gyerekeket, barbár bombázásokat hajtanak végre a koreai falvak és városok ellen, érthetőbbé és világosabbá válik számunkra az antant, ezen belül főleg az amerikai katonai misszió 1919–1920-as magyarországi működése.” Mondani se kell, hogy ebben a kiadványban Rákosi Mátyás 1924-es hazaérkezése vet véget a fehérterrornak.

Még a késő Kádár-kori „tízkötetes” Magyarország-történet 1976-ban megjelent, vonatkozó kötetében is túlzó leírás szerepelt az ideológiai nyomás miatt. Bár megjelentek az egyes résztémákat alaposan körbejáró összefoglalások – mint például Gergely Ernő és Schönwald Pál 1978-as könyve a Somogyi–Bacsó-gyilkosságról –, de a fehérterror idején kivégzettek 5 ezres száma megkérdőjelezhetetlennek számított a rendszerváltásig. Az elmúlt évek kutatási eredményeinek köszönhetően azonban sok minden tisztázódott. Bödők Gergely ezer alá teszi a fehérterror dokumentálható áldozatait (de ez a szám nem tartalmazza a fogságban és táborokban kínzástól és éheztetéstől elpusztultakat), Paksa Rudolf írásai segítenek megérteni az 1919-es erőszak „logikáját”, Turbucz Dávid meg az újjáéledő Horthy-kultusz közepette mutatott rá Horthy felelősségére a fehérterrorban. Újabban pedig Gellért Ádám jelentkezik figyelemre méltó írásokkal, amelyekben ő is azt hangsúlyozza, hogy „ideje leszámolni a legendákkal”, miszerint a fehérterrorista bűncselekmények nem a Fővezérség jóváhagyásával történtek, mint ahogy azt Horthy Miklós az emlékirataiban állította.

Mostanra pedig elkészült az első korszerű „fehérterror-monográfia” is. Bodó Béla, a Bonni Egyetem történésze egyelőre csak angolul olvasható The White Terror – Antisemitic and Political Violence in Hungary, 1919–1921 című, tavaly megjelent könyvében bemutatja, hogy a munkások és a baloldali értelmiségiek mellett számos olyan áldozata is volt a fehérterrornak – mint például a Fonyódon meggyilkolt gazdag, zsidó származású Tószegi Albert –, akikre 1945 után ideológiai okokból kényes volt emlékezni, mivel osztályellenségnek minősültek az államszocialista rendszer perspektívájából. Míg az 1990 előtti magyar történettudományi munkák kevésbé húzták alá a fehérterror élesen antiszemita jellegét, inkább a „baloldaliak” – elsősorban persze a kommunisták – 1919 utáni üldözését hangsúlyozták, addig Bodó fehérterror-értelmezése középpontjába helyezte annak zsidóellenességét, kiemelve, hogy a fehérterror a vörösterrorral ellentétben nemcsak politikai, hanem etnikai-felekezeti erőszak is volt.

Bodó Béla könyvének különös jelentősége a nem mindig nívós emlékezetpolitikai vitáktól terhelt, szomorú hazai kontextusban, hogy több szinten, meggyőzően cáfolja azt a jobboldalon ma is előszeretettel felhozott, mentegető érvet, amely szerint a fehérterror pusztán csak a vörösterrorra adott „érthető” reakció volt.

Először is alapos statisztikát közöl arra nézve, hogy az első világháború utáni, forradalmi és az ellenforradalmi erőszak időszakában területenként hol követték el a legtöbb bűncselekményt. A The White Terrorból kiderül, hogy míg a vörösterror legtöbb áldozata Pest-Pilis-Solt-Kiskun, valamint Jász-Nagykun-Szolnok vármegyei lakos volt – Bodó a proletárdiktatúra terrorját a városi fogyasztók és a vidéki mezőgazdasági termelők eszkalálódó érdekellentétével értelmezi –, addig a fehérterroristák nem itt tevékenykedtek, hanem Somogy és Fejér vármegyében szedték a legtöbb áldozatukat. Ebből kiderül, hogy a fehérterrorista bűncselekmények nem tekinthetők a vörösterroristák korábbi akcióira adott helyi válaszoknak.

A Somogy és Fejér vármegyében felülreprezentált ellenforradalmi terrorakcióknak sokkal inkább ahhoz volt közük, hogy errefelé túlsúlya volt a nagybirtokoknak, amelyeket a fehérterroristák egyszerre akartak megtisztítani a zsidó bérlőiktől (akik persze nem kedvezményezettjei, hanem károsultjai voltak a proletárdiktatúrának), és kívánták megfegyelmezni a kommün alatt „elkanászodó” cselédeket. Éppenséggel azon a Fonyódon se voltak vörösterror-atrocitások, ahová az amúgy fővárosi, „burzsoá” Tószegi Albert kifejezetten a proletárdiktatúra elől menekült. Őt éppenséggel nem azért ölték meg, mert ismerték (Prónay előszeretettel hivatkozott arra, hogy az áldozatai „notórius kommunisták” voltak), hanem éppenséggel azért, mert nem ismerték, és a Fonyódon megjelenő „idegenről” rá nézve kellemetlen pletykákat kezdtek terjeszteni a helyiek: Tószegi Albertről azt híresztelték, hogy egy jelentősebb összeget küldött Kun Bélának.

Bodó a könyvében különös figyelmet szentel az egyes – alaposan kontextualizált – gyilkosságok és atrocitások indokai közt szereplő álhíreknek, valótlan vádaknak. A munka elméleti megalapozottságát mutatja, hogy csak a rémhírek szerepével kapcsolatban George Rudé, Carl Gustav Jung, Leon Festinger, Gordon Allport, Leo Postman, Hans-Joachim Neubauer elméleteit is ismerteti, és így mutat rá arra, hogy miért a borbélyok és a postamesterek a legnagyobb rémhírterjesztők (akik persze később nem vállalták a felelősséget az általuk továbbadott rémhírek nyomán elkövetett erőszakért), vagy hogy miért különösen antiszemiták a fogorvosok. De persze a „judeobolsevik világösszeesküvés” vírusként terjedő képzetének ismertetése se marad el (erről legutóbb Paul Hanebrink jelentetett meg egy kiváló monográfiát A Specter Haunting Europe – The Myth of the Judoe-Bolshevism címmel 2018-ban). Bodó szerint ugyan a paraszti antiszemitizmus jelen volt 1919–1921-ben, de kevésbé volt erős és indulatos, mint a keresztény középosztályé, amelynek helyzete megrendült a magyar állam első világháború végi szétesésével. A falusiak többsége nem támogatta a helyi gyilkosságokat, de nem is tiltakozott ellenük. Viszont a hullák kifosztásában, a cipők, órák elvételében részt vettek, az „anómia”, a falusi társadalom 1918–1919-es szétesésének jeleként.

Másodszor, Bodó Béla hivatkozik arra a Prónay Pál kezdeményezte felmérésre, amely szerint a vizsgálatban résztvevő tiszti különítményeseknek mindössze egyötöde számolt be valamely proletárdiktatúra alatt elszenvedett konkrét sérelméről, például mondjuk arról, hogy egy hozzátartozója a vörösterror áldozata lett. (A felmérést a kellemetlen végeredmény miatt nem publikálták, az anyag a Hadtörténelmi Levéltárban található.) Ahogy Bodó hangsúlyozza: „a jobboldali milíciáknak nem volt szükségük szocialistákra ahhoz, hogy a bűneiket elkövethessék”. A tiszti különítmények vezetőit „burzsoá lázadókként” írja le: Héjjas Iván, Prónay Pál és a többiek arrogánsak és narcisztikusak voltak, akik a gyilkolás közben „istenekként” viselkedtek, mint akik mindent megtehetnek, amikor megtiltották az áldozataik eltemetését, alapvető civilizációs normával mentek szembe. A fiatalabb fehérterroristákkal kapcsolatban pedig érdekes (de nem minden tekintetben meggyőző) tézisként fölveti, hogy a felnőtté válás felelőssége alól menekültek paramilitáris csoportokba.

Az azonban biztosan kijelenthető, hogy a tiszti különítményesek nem a proletárdiktatúra áldozatai közül kerültek ki. Legfeljebb csak szimbolikusan, vagyis hogy a kommün feje tetejére állított, karneváli világában ők elvesztették a régi világban meglévő presztízsüket – a nyilvános kínzások, színházszerű kivégzések ily módon az általuk „normálisnak” tekintett állapotok demonstratív helyreállításának tekinthetők. Szadista alakok és brutalizálódott veteránok voltak az elkövetők. Vagy egyszerűen csak olyanok, akik élvezték a hatalmaskodást, hogy büntetlenül megverhetnek valakit, csak mert piros nyakkendőt visel. Bodó tehát a fehérterrort az „erőszak laboratóriumának” tekintett első világháborút követő erőszakhullám kontextusába helyezi bele – a nemzetközi sztártörténész Robert Gerwarthhoz hasonlóan –, és kijelenthetjük, hogy ha a fehérterror valaminek a következménye volt, akkor az nem a vörösterror, hanem az első világháború.

Végül azért sem lehet a fehérterrort a vörösterror reciprokának tekinteni, mert igazán eltértek a kivégzések elkövetésének módjában. Marx szerint a mennyiség átcsap minőségbe, de a fehérterror nemcsak abban különbözött a vörösterrortól, hogy jóval több áldozatot követelt. Ha a fogságban, internálótáborokban, mint amilyen a leghírhedtebb hajmáskéri volt (Bodó külön foglalkozik az internálótáborokkal az „erőszak terei” bemutatásakor), életüket vesztőket is hozzászámoljuk, akkor 5000-re nő az 1919–1924 közti szélsőjobboldali erőszak áldozatainak száma (közülük 1250–2500-an lehettek zsidók a könyv szerint). A túszejtések célja is más volt. Míg a vörösterroristák politikai – a kommünellenes szervezkedések megakadályozása céljából –, a fehérterroristák inkább anyagi okokból ejtettek túszokat, hogy váltságdíjat kérjenek értük.

Ennél is jelentősebb különbség, hogy amennyire rekonstruálható, míg a vörösterror áldozatainak „mindössze” 2 százalékát kínozták, csonkították meg (alapvetően felakasztották vagy lelőtték őket), addig a fehérterror áldozatainak nagyon nagy részét megkínozták (az összeszurkálástól odáig, hogy vízzel töltötték tele a gyomrukat) és rituálisan megcsonkították. Többek között a Népszava 1919. február 17-én meggyilkolt szerkesztőjét és munkatársát, Somogyi Bélát és Bacsó Bélát is: az ujjaikat kitörték, a testüket összeszurkálták, szemüket kinyomták, majd fejbe lőtték őket, mielőtt a Dunába dobták volna a holttesteket.

Somogyi Béla sem egy „vérivó” kommunista volt, akin „jogos” bosszút lehetett volna állni a „szemet szemért, fogat fogért” elv alapján (amelyre az Imposztorok Prónayról mintázott Doborján alezredese is hivatkozik). 1919 augusztusa után tehát nem a korábbi áldozatokból lettek a terroristák, és az áldozatok se a vörösterroristák közül kerültek ki – ezt meggyőzően bizonyítja Bodó Béla könyve.

A brutális kegyetlenséggel kivégzett Somogyi Béla a Tanácsköztársaság alatt éppen hogy a belső ellenzékhez tartozott, 1919 júniusában, a Tanácsok Országos Gyűlésén olyan szenvedélyesen bírálta a proletárdiktatúrát, hogy hozzászólását kihagyták a kommün parlamentjének publikált jegyzőkönyvéből. Somogyit éppen azért nevezték ki a rövid szünet után, 1919. szeptember végén újrainduló Népszava szerkesztőjévé, mert a Tanácsköztársaság idején nem kompromittálta magát. Az Ostenburg–Moravek-különítményhez tartozók haragját nem a kommün alatti tetteivel vívta ki Somogyi, hanem azzal, hogy az általa szerkesztett Népszava 1919 őszétől cikkek sorában leplezte le a fehérterrorista bűncselekményeket. A baloldali újságírók kedvelt célpontjai voltak a fehérterroristáknak, akik élvezettel csonkították meg őket a fülükön, szemükön és a szájukon, ezeknek a csonkolásoknak nem nehéz megfejteni a szimbolikáját.

Érdekes ellentmondás rejlik abban is, hogy a fehérterroristák egyszerre büntették meg a cselekedeteikről hírt adó újságírókat, ugyanakkor viszont előszeretettel fotóztatták magukat. És itt nemcsak a futballcsapatokéra emlékeztető csoportképeikre kell gondolni, hanem azokra is, amelyeken a megkínzott áldozataikkal szerepelnek együtt. A szekszárdi „kommunisták” kivégzéséről készült, hírhedt fotót elemezve Bodó megállapítja, hogy azt hivatásos fotós készítette, és mintegy emléklap-jellegével tüntet. Az elkövetők büszkék voltak kegyetlen tettükre, bár az azt megörökítő fotó igazából az ellenkező hatást éri el, mivel a megszégyeníteni kívánt „kommunisták” iránt vált ki tiszteletet. Ahogy egy háborús propagandakép is könnyen válhat pacifista jelképpé, miképp azt a háborús fotók esztétikájával szenvedélyesen foglalkozó Susan Sontagra hivatkozva a szerző megállapítja.

Bodó Béla The White Terror című könyve nemzetközi horizontjával és elméleti megalapozottságával tüntet, és mivel a jelenlegi emlékezetpolitikai viták miatt fokozottan aktuális mű, mielőbb meg kell jelentetni magyarul is.

(Megjelent a Múlt és Jövő 2020/1. számában.)

Köszönetnyilvánítás

Inspiráló és segítőkész kollégáim mellett köszönettel tartozom a szerkesztőknek, akik a különböző folyóiratokban, heti- és napilapokban helyet adtak írásaimnak és gondozták azokat, különösen Hont Andrásnak (HVG) és Simon Zoltánnak (Népszava), amiért rendszeresen bizalmat szavaznak nekem, hogy a legolvasottabb heti-, illetve országos napilapban tárgyalhassak történettudományi és emlékezetpolitikai kérdéseket.

De a leghálásabb feleségemnek és két kislányomnak vagyok, amiért akkor se csökken a derűm, amikor eszelősökkel hadakozom.

Tartalom

Ajánlás (Hajdu Tibor, Lőrinc László)

Tudományos publicisztikák

A rövidlátó Superman (Tisza István portréja)

A száműzött Károlyi

„Cselekedjél úgy, mintha sorsdöntő tényező volnál!” – Jászi Oszkár és a polgári radikalizmus

„Titkos társulat zsoldján kitartott bárgyú eszmezavarosok”? – Mi volt a Galilei Kör?

A demokrata szocialista – Garami Ernő

„Hát végre!” – Apponyi Albert és az első világháború

„Grál hattyú, tárd ki szárnyaid!” – Hazafias trashköltészet az első világháború Magyarországán

„Kényelmes odújából becsmérlő”, „nem szobatiszta dadogó” – Babits Mihály és a Játszottam a kezével botránya

„Terhelten és átkozottan e levethetetlen magyarságtól” – Ady Endre szakítása Octavian Gogával

„Csak az ember szakadt ki a süket Istenből” – Babits Fortissimo-botránya 1917-ben

Forradalmárok, puccsisták vagy ellenforradalmárok? – Hogyan látták a bolsevikokat az 1917-es Magyarországon?

Szétverés vagy szétesés? – Variációk a Monarchia összeomlásának okaira

Aki nem dísznek, hanem fegyvernek gondolta a könyvet – Szabó Ervin, a radikális könyvtáros

A „diadalmas forradalom”-tól a „patkánylázadás”-ig – Az őszirózsás forradalom emlékezete és öröksége

„Ez nem az én forradalmam”? – Ady Endre és az őszirózsás forradalom

A majrés forradalmár és önmarcangoló széplélek – 90 éve végzett magával Kunfi Zsigmond

„Magyar kálvária – magyar föltámadás” – Jászi Oszkár az 1918–1919-es forradalmak tanulságairól

Mindenkihez! – A Tanácsköztársaság kikiáltásának centenáriumára

A 133 napos „vörös farsang” – Mi volt a Tanácsköztársaság?

„Piros szegfű a szocializmus kebelén” – Gárdos Mariska

A Tanácsköztársaság mint „zsidódiktatúra”?

A történelemhamisítás emlékműve

100 éve gyilkolták meg Somogyi Bélát és Bacsó Bélát

Hűség, önérzet, meggyőződés, helytállás – 75 éve gyilkolták meg Mónus Illést

A bölcsész a romok közt – 75 éve verték halálra Szerb Antalt

Trianon és az öncsonkító Magyarország

Csupa hajdani eszelős

Ingyentej és kútméreg

Hajdu Tibor 90. születésnapjára

Könyvek margójára

Te csodás

Achtung, Habsburg!

Legyen vörös

Szédület

Szadista imposztorok

Egy talált tárgy megtisztítása

Egy igazi hős?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Névmutató

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Németh Zsófia
Borító Dányádi Sára
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 503 6

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0