Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise

Dulgath halála

Winter elveszett lánya

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok

A Birodalom felemelkedése

Novron örököse

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

A háború kora

Legendák kora

A halál kora

A Birodalom kora

Michael J. Sullivan: Age of Empyre

Book Six of The Legends of the First Empire

Copyright © 2020 by Michael J. Sullivan

All rights reserved.

Borítófestmény: Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2024

Hungarian translation © Fumax Kft., 2024

Szerkesztés: Peiker Éva

Korrektor: Cseri Mária

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu
Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 412 6

Ezt a könyvet mindazoknak ajánlom, akik elveszítették a szabadságukat, a munkájukat, az üzleti vállalkozásukat és a szeretteiket a 2020-as Covid-19 pandémia idején. A világjárvány monumentális hatásait látva nem igazán találom a szavakat, ezért az egyik hősömhöz fordulok segítségért:

„– Nem örülök, hogy épp az én életemben kellett így történnie – sóhajtott Frodó.

– Én sem – bólintott Gandalf –, és senki se örül, hogy ilyen időket kellett megérnie. De hát nem mi döntjük el, hogy mikor éljünk. Mi csak abban dönthetünk, hogy mi a teendő, ha már itt vagyunk.”{1}

– J. R. R. Tolkien

Maradjatok otthon, mondjatok köszönetet azoknak, akik a frontvonalon küzdenek, és ne feledjétek, hogy egyszer ennek is vége lesz.

A SZERZŐ JEGYZETE

Üdvözlet az Első Birodalom legendáinak utolsó részénél! Ez a tizenhatodik regény, amely Elan képzeletbeli világában játszódik, és lezárja a korábbi sorozatom alapját képező korszakot, a mítoszok és legendák korát.

Sohasem látott időket élünk most, amikor ez a könyv megjelenik. 2020 áprilisában, miközben ezt írom, világszerte tombol a koronavírus-járvány. Az emberek karanténba zárva várakoznak, a családok akaratuk ellenére a saját otthonukban rekedtek. A korábbi Kickstarter-olvasóim, akik mintha csak abban reménykednének, hogy így kiszabadulhatnak a négy fal közül és elkerülhetik a mindennapos gyászos híreket, elárasztották az e-mail-fiókomat, és hangosan követelik a könyvet. Robinnak és nekem nagy áldozatok árán sikerült tartani az ütemtervet az e-book és az audiobook tekintetében. Nagy örömünkre szolgált, hogy a nyomda egyáltalán el tudta készíteni a könyvet, és csak három hetet csúszott.

Míg a legtöbben szenvedtek attól, hogy kötelezően be kell zárkózniuk, itt a völgyben nem sokat változott az élet. Mint a legtöbben már bizonyára tudjátok, egy hegyi faházban élünk Virginiában. Mivel az írás a főfoglalkozásom, és a feleségem egy személyben a szerkesztőm, ügynököm, üzleti igazgatóm és publicistám is, régóta magunk választotta remeteéletet élünk. Annak idején a világ minden tájáról hívtunk vendégeket a házunkba. Pulitzer-díjas újságírók, nyugalmazott tábornokok, híres, avagy feltörekvő írók és rajongók társaságát élveztük, és még olyanok is jártak nálunk, akiknek fogalmuk sem volt arról, ki vagyok vagy mivel foglalkozom. 2020-ban ennek persze vége szakadt, és amikor az alagút túlsó végén előbukkanunk ebből az egészből, remélem, hogy tovább játszhatjuk a vendéglátó szerepét. Úgyhogy amennyiben utad a virginiai Luray irányába vezet, küldj egy e-mailt (michael@michaelsullivan-author.com), és mi vendégül látunk egy italra.

Azok esetében, akik nem tudnak eljönni ide, fennáll a lehetősége annak, hogy mi megyünk el hozzájuk. Az év elején Robinnal vettünk egy Jeepet és egy könnycsepp lakókocsit, mert azt tervezgettük, hogy útra kelünk. Amikor a vírus miatti megszorításoknak vége, reményeink szerint belevágunk. Az évek során sokan mondták már, hogy ha erre és erre járunk, tudassuk velük, ám mivel remeteként éltünk, sajnos nem írtuk le ezeket a címeket. De most bevezettünk egy rendszert az ilyen adatok nyilvántartására, úgyhogy ha érdekel a dolog, lépj be a https://michaeljsullivan.survey.fm/if-you-are-ever-out-this-way oldalra, és tudasd velünk, hogy merre laksz. Ha úgy alakul, hogy a közelben járunk, kiderül, tudunk-e találkozni.

És az a helyzet, hogy a könnycsepp lakókocsi éppen jókor jött. Robin március végén megbetegedett, és ott karanténozta el magát. Reméljük, néhány napon belül kijöhet, de mindenki máshoz hasonlóan óvatosságból nem akarjuk megkerülni az óvintézkedéseket azzal, hogy túl gyorsan lépünk.

Alsó hangon „érdekes” élmény volt befejezni ezt a könyvet. Robinnal Discordon keresztül egyeztettünk a gamma- és a korai Kickstarter-olvasók által jelzett tipográfiai hibákról, már amikor a feleségem éppen nem pihent. Általában a stúdióban lennénk, amikor Tim felveszi az anyagot (amit mindig nagyon várunk), azonban ezúttal nem volt lehetséges. Megkaptuk a napi felvételeket, és e-mailben egyeztettük a változtatásokat. Tim otthoni stúdiójának köszönhetően ő nagyjából tudta tartani az ütemet, és ez megmentette a hangoskönyv megjelenését. Mint mindig, most is őszinte köszönetünket kell kifejeznünk Timnek, és örök hálánkat azért, mert szívét-lelkét beleadta a munkába. Egyedül kellett dolgoznia, hangmérnök és rendező nélkül, de erőfeszítéseinek köszönhetően a hangoskönyv kiadását nem befolyásolta a krízis. Szívből köszönjük Timnek a sok különmunkát.

Így hát a hosszú utazás a végéhez ért. Nem hiszem, hogy teljesen feldolgoztam, mivel is jár mindez. A könyv májusi megjelentetésével teljesítettünk egy Robin által tett ígéretet: fontos volt számára, hogy betarthassa a szavát. Én abban reménykedem, hogy a könyv képes lesz segíteni, ha csak kicsit is. Hinni akarok abban, hogy valami jót és maradandót alkottunk, amit meg lehet osztani másokkal is – valamit, ami kapuként működhet: azon átlépve mély lélegzetet vehetsz, leadhatod a feszültséget, és talán eszedbe jut, hogyan kell mosolyogni. Remélem, hogy mindenki, aki elkezdte ezt a sorozatot, be tudja majd fejezni, mert az azt jelenti, hogy egy lidérc ha el is suhant az ajtótok előtt, nem kopogott be. Ügyeljetek a biztonságra! Tartsátok egymásban a lelket! És most tartsatok velem ezen a következő és egyben utolsó utazáson az Első Birodalom Legendái közé!

Michael J. Sullivan

2020. április 18.

ELSŐ FEJEZET

Mélyponton

Az emberek gyakran mesélik, hogy „elérték a mélypontot”. Fogalmuk sincs, miről beszélnek.

BRIN KÖNYVE

Az Abysszosz elképzelhetetlen mélységének örökkévaló csendjében, a teljes sötétségben sikoly ütötte meg Iver fülét. Először alig hallotta, de aztán dobhártyaszaggató jajongássá erősödött, aminek hangos csattanás vetett véget. Ritka volt errefelé a hang, a fény még annál is ritkább. Iver mégis megpillantott valamit a félhomályban, ami beszűrődött a barlangja bejáratán. Az üvöltés előtt dörgések gyors sorozatát hallotta. Nem is foglalkozott velük, úgysem látott volna semmit, és a kúszás-mászásra fecsérelt erőfeszítés hiábavaló lett volna.

De ez a kiáltás most más volt. Iver biztosra vette, hogy ismeri a hangot. Valaki lezuhant az Abysszoszba. Valaki, akit ismert.

Nagy üggyel-bajjal kényszerítette magát, hogy felálljon. Kevés dolog tudta rávenni olyan végletes tevékenységre, mint a séta, de ezt most különleges alkalomnak ítélte. Abban is biztos volt, hogy ki zuhant le. Felismerte a hangot – a sikolyt.

Iver kinyújtotta a kezét, kitapogatta a falat, majd követte azt a keskeny résig, amely a lakóhelye bejáratát képezte. Nem volt hajlandó otthonnak hívni. Az otthon valami egyebet jelentett: meleget és kényelmet. Az otthon még a legszűkösebb időkben is a puszta menedéken túli értékkel bírt. Az ő barlangja csak arra szolgált, hogy valahol legyen, hogy leüljön, egy lyuk volt, ahol elrejtőzhet.

Nem is emlékezett már, mikor hagyta el utoljára. Ez nem lepte meg túlságosan, ugyanis egyre nehezebben emlékezett vissza bármire. Még mindig tudta a nevét, legalábbis egy részét. Volt más is, valami jelző, de nem bírt rájönni, mi lehetett. Az élete lassan elkopott, emlékei szertefoszlottak. Az utolsó jelentős esemény, amit elő tudott hívni, az volt, hogy találkozott Edvarddal, az Erling klánba tartozó gulával. Akkor még nem régóta volt halott, amikor ez a fickó megverte és felvonszolta Ivert a szirtre. Már csak akkor fogta fel, amikor lefelé zuhant, miért dobta át a férfi a peremen. Odafentről a gula azt kiáltotta utána: „Ezt a feleségemért, Reannáért kapod, te kövér mocsok! Rohadj odalent az örökkévalóságig!”

Iver valami borzasztóra számított a mélyben. Csakhogy semmit sem talált ott, és ez valahogy még annál is sokkal rosszabb volt.

De most…

A barlangból előmászva Iver valami fehéret látott derengeni a talajon nem olyan messze. Ebből a távolságból egy zsák rongynak tűnt, talán ruhának. Arra emlékezett. Közelebb érve látta, hogy egy személy. Nem kellett volna meglepődnie. A legnagyobb eseményről, ami úgy egy évszázad óta történik vele, kiderül, hogy nem egyéb, mint valami kíméletlen küzdelem halottja. Valami szerencsétlen nyomorult, aki aláhullt az Abysszosz néven ismert mélységbe – a legmélyebb mélypontra, ahonnan nincsen visszatérés.

Közelebb merészkedett, és rövidre nyírt, sötét hajú, apró termetű nőt talált ott, vagyis inkább azt, ami maradt belőle.

Biztos vagyok benne, hogy felismertem azt a sikolyt.

Iver érezte, hogy most először jön izgalomba azóta… Nos, fogalma sem volt róla, mióta nem történt vele ilyesmi. De a reményei rögvest szertefoszlottak, amikor a Tapasztalat komoly hangon megfeddte: Lehetetlen. Ez egyszerűen nem lehet ő.

A zuhanástól a nő összezúzódott a keményre fagyott talajon. Iver úgy képzelte, minden csontja eltört, a koponyája összeroppant. A teste nagy részét nem látta a gyűrött ruhák alatt, de Iver a saját tapasztalatára alapozta a megállapításait. Annak idején egy örökkévalóságig tartott összeszednie magát. Még most sem pontosan tudta, mennyire járhatott sikerrel. Az Abysszoszban nem voltak tükröződések.

Amikor odaért a földön fekvő, összegyűrődött nőalakhoz, Iver rájött, hogy az jobban járt, mint korábban ő. Ennek ellenére a teste természetellenesen kicsavarodott. A szeme nyitva volt és a fejében maradt. Amikor a szempár észrevette Ivert, tágra nyílt. A sérült ismét sikoltani próbált, de csak valami vizenyős gurgulázás jött ki a száján.

– Roan – szólt Iver, és döbbenten nyugtázta, hogy még van hangja. – Tényleg te vagy az!

A nő még összetörten is próbált elhúzódni tőle. Eltört nyakán ülő feje félrebillent az egyik irányba.

– Roan, visszatértél hozzám!

– Neeem… – sikerült kinyögnie a nőnek a törött fogak közül, az egyre gyarapodó vértócsa fölött.

– De igen – válaszolta a férfi. – Itt vagyok. Semmibe sem kerül, és összeraklak. Ugye jó lesz?

A megjegyzésre a nő szeme még jobban elkerekedett.

Lehet, hogy végül mégis csak kiesik.

Iver lehajolt, és a karjába vette Roant. Eltört csontjai renyhén lógtak. Fura érzés volt, mintha egy zsák felhasogatott tűzifát vinne a kezében.

A nő felnyögött, és egy könnycsepp gördült le az orcáján, aztán a fagyott földre pottyant.

– Ne aggódj, kedvesem – vigyorgott rá Iver. – Amikor összeraklak, minden olyan lesz, mint régen.

Abban a pillanatban, ahogy Brin ujjai lecsúsztak a híd pereméről és érezte, hogy az Abysszosz felé zuhan, páni félelem vett rajta erőt. Az elméje először lefagyott, és csak egyetlen gondolat forgott benne: ez nem lehet igaz. Aztán, ahogyan mind mélyebbre zuhant a sötétségbe, azon tűnődött, milyen lesz földet érni a mélyben. Remélte, hogy visszapattan, de úgy sejtette, a hatás inkább olyan lesz, mint amikor leejtenek egy jégcsapot.

Ezer darabra török?

Megmagyarázhatatlanul hosszú idő múltán Brin rájött, hogy azt akarja, vége legyen. Nem lehetett elkerülni a becsapódást, nem menthette meg önmagát, és a várakozás azzal fenyegetett, hogy teljesen elveszi az eszét. A valódi rettegés abban állt, hogy várta az ütközést és tudta, hogy bármikor bekövetkezhet. Lehunyta a szemét – nem akarta látni.

Legyen már vége!

Aztán megtörtént. Brin akkora erővel érkezett le, mintha csak a csarnok tornácáról ugrott volna le, négylépcsőnyi, hatalmas magasságból. A lába ért földet először, és a lendülettől a felsőteste előrelökődött. Tenyerével a földön megállította magát, így nem esett bántódása. Mindössze a bal kezének tenyéréle sérült, felkarcolta a földet borító jégdara. Egy pillanatig csípett. Brin felegyenesedett, és megszemlélte a világ fenekét alkotó fagyott sziklatájat. Azt képzelte, hogy lélegzik, és látta, hogy a lélegzete ködfelhővé alakul, ahogyan Elanon a tél kellős közepén.

Ez nem is volt olyan vészes – gondolta, és elöntötte a megkönnyebbülés.

A fény azonban meglepte. A tiszta fehér, látható forrás nélküli derengés megvilágította új környezetét. A sziklavölgy egyik szélétől a másikig ellátott. Szirtek magasodtak körülötte, a csúcsuk sötétségbe veszett. Az Abysszosz mélyén volt, és semmit sem talált ott, eltekintve a széles, dérrel borított, egyenetlen síktól, és néhány szánalmas hóbuckától, amelyeket valami mostanra már régen elült szél fújhatott össze.

– Roan? – kiáltott, de nem kapott választ. Brin látta lezuhanni a barátját, akinek a közelben kellett lennie.

Talán elkóborolt valamerre? Pontosan rá vallana, hogy felfedezőútra indul, mert a kíváncsisága minden máson felülkerekedik.

Lehet, hogy más is lecsúszott a peremről hozzá hasonlóan. Felnézett, de semmit sem látott.

Remélem, mindenki jól van. Egyedül maradtam idelent, Roant kivéve. Mindenképpen meg kell találnom!

Elindult vaktában, és csakhamar repedések labirintusában találta magát, amelyek keskeny kanyonokba ágaztak szét, és ezek a szurdokok messzire kanyarogtak a sötétségbe. Bizonyosan ezek a repedések tehettek róla, hogy annyi hídon keltek át, amikor Kilcorth síkján Mideon király várába tartottak. A lehetetlenül magas falak olyan lyukacsosak voltak, mint a szivacs. Sötét lyukak és barlangok tarkították a felszínüket: némelyik a síksággal egy szinten, mások magasabban, ameddig csak a szem ellátott.

Brin időről időre megállt, és Roanért kiáltott. A hangja nem terjedt messzire. Az Abysszosz csendes hely volt, amelynek némaságát csupán a fagyos talaj éles ropogása törte meg a lába alatt. Roan nem válaszolt, úgyhogy Brin találomra kiválasztott egy elágazást, és bemerészkedett az oldalszurdokba. Úgy sejtette, többtucatnyi, talán több száz ilyen mellékág van, és hosszú időbe telhet végigkutatni akár egyet is, de hát az időn kívül semmije sem maradt. Végül úgyis rátalál Roanra. Ez lesz az Őrző küldetése, akármilyen sokáig is tart, és a jutalma az, hogy megőrizheti az ép eszét. A kereséssel legalább leköti magát ahelyett, hogy alámerülne a kudarca felett érzett önsajnálatba.

Minél mélyebben hatolt be a szurdokba, az annál jobban elkeskenyedett. A nyílt térrel szemben, amelyen földet ért, a környező falak nem remélt biztonságérzetet nyújtottak. A kutyája, Darby gyakran bújt el az asztal vagy az ágy alá, amikor megijedt, és az apja elmagyarázta, hogy az állatokat néha megnyugtatják a szűk helyek. Brint most ugyanez a védelemérzet öntötte el, és meglepve tapasztalta, hogy az Abysszosz nem rémíti meg. A legrosszabb, amit elmondhatott róla, hogy kissé hideg.

És magányos. A gondolat csak úgy megjelent a fejében. Mi van, ha mindenki a saját maga külön Abysszoszába hull alá? Nem lehet, hogy ezért nem találom Roant?

Most már tényleg megrémült, és úgy hátrahőkölt a gondolatra, mint amikor ösztönösen elrántja a kezét egy forró edénytől. Próbálta megnyugtatni magát.

Semmi okom ezt hinni… Egyelőre nem.

Elhessegette a nyugtalanító gondolatot, és összpontosítani próbált. Roan talán bekúszott a sok barlang egyikébe, ahogyan annak idején Darby préselte be magát az ágy alá.

– Roannnnnn! – kiáltott megint.

Újabb próbálkozásának meglett a jutalma. Mocorgást látott onnan, ahol állt: árnyék suhant el a szirt kopár meredélyén, amelyen semmiféle növényzet sem nőtt. Azt remélte, hogy megpillantja barátja ismerős alakját. A szurdok talaján átkelve a túloldalról jobban is megnézte magának a helyet, és nem értette, hogyan kerülne Roan olyan magasra. Aztán Brin rájött, hogy az nem Roan. A sziluett túl zömöknek és szélesnek látszott. Akármi is volt, nem hitte, hogy ember.

Moya mit tenne most?

Miután vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugtassa magát, összeszorította az állkapcsát, és közelebb merészkedett. Ekkor további réseket vett észre a lyukacsos szirt oldalában. A legtöbb nem volt elég nagy ahhoz, hogy igazi barlangnak nevezhesse, inkább amolyan repedésnek és hasadéknak tűntek. Közelebb húzódva más árnyékokat is észrevett. Alakok másztak elő a lyukakból, mindegyik két karral, két lábbal és egy fejjel ellátva. Emberi formájuk volt, de egyértelműen látszott, hogy nem rhunák, fhreyek vagy törpök. Mintha részben olvasztott viaszból készültek volna: csapott vállal, elnyúlt végtagokkal. Arcukon vonások helyett elnagyolt körvonalak látszódtak, dudorokkal ott, ahol az orruknak vagy orcájuknak kellett volna lenni. Néhányukon a szájuk helyén keskeny bemélyedést látott.

Brinnek összeugrott a gyomra.

Többtucatnyian, talán több százan csusszantak ki a résekből és a peremek mögül. Sokuk olyan töppedt volt, mint a mazsola, mások meg szinte egy nagyobbfajta daganatnak tűntek. De olyan is volt, hogy csupán sűrű, szivárgó nyálkatócsákat látott.

Brin messzire elkerülte a mozgolódó árnyakat, ami nem esett nehezére, tekintve, hogy milyen lassan vánszorogtak. Elnyújtott cuppogás kísérte a mozgásukat. Egy csiga kelthetne ilyen zajt, ha másfél méteres volna.

Platty!

A hang olyan közelről hallatszott, hogy Brin ijedtében ugrott egyet. Megpördült, és rájött, hogy az egyik lény leesett a magasból, és az ő sarkától nem messze ért földet. Nem sokkal volt több, mint egy váladékozó góc, és egyetlen szemével felsandított a fiatal nőre. A szája úgy mozgott, mint egy harisnyából varrott báb, némán nyílt és záródott.

A rémülettől eltorzult arcú Brin hátratántorodott. A Mindenek Ősanyja szerelmére, mégis mi ez?

Slutty. Platty. Slutty. Csatt.

Egyszerre csak tucatnyian hulltak alá. Közel s távol, előtte és mögötte értek földet. Több százan szivárogtak ki a földszinti barlangokból, és cuppogva, csúszkálva vonszolták magukat a deres talajon. Mindegyik felé tartott.

Gifford bokaficammal ért talajt, és keményen beverte az egyik térdét és a csípőjét.

A becsapódás fájt, de nem túlzottan. Egész életében bukdácsolt, így szakavatottnak mondhatta magát az esésekben és a következmények kezelésében. Az Abysszosz rossz híre ellenére Gifford nem gondolta, hogy ez volt élete a legcsúnyább esése. Csak egy perc kellett, hogy összeszedje magát, aztán már fel is tudott állni. Egy nagy, lélekjelenlétet erősítő lélegzetvétel hatására lerázta magáról a fájdalmat, és felegyenesedett, hogy megkeresse Roant.

Amikor utoljára látta a feleségét, éppen egy repülő teremtmény dobta le a hídról a nőt. Moya próbálta megmenteni Roant, nyíllal eltalálta a támadóját, de elkésett. Amikor a bankor elengedte Roant, már túl magasan és túl messze járt ahhoz, hogy az Alysin kapujához vezető hídra essen. A nő vérfagyasztó sikolya beleégett a férje emlékezetébe, és csak a távolsággal halványult el. Próbálta követni a feleségét, a híd pereméhez futott, hogy fejest ugrik a mélységbe, de Eső megakadályozta. Akármilyen jó szándék is vezérelte a törpöt, nem érthette Gifford döntéseit. Eső nem menthette meg Gifford életét: Gifford élete már aláhullt az Abysszoszba.

Megpördült, de sehol sem látta Roant. Csak havat látott.

Nem estek hópelyhek, de a földet betakarta valami fehér lepel, ameddig csak a szem ellátott, és ez nem számított túl nagy látótávolságnak. Fény derengett Gifford közelében, de nem hatolt el a messzeségbe. Hogy honnan jött a derengés, nem tudta volna megmondani. Nem odafentről, nem is a háta mögül, hanem minden irányból, és úgy verte vissza az örökös éjszakát, akár egy lámpás. Gifford újra az utazóruháját viselte. Az Alberich Berling kovácsolta páncél már eltűnt, tehát nem onnan származott a fény.

Talpra állt, tett egy lépést, és a fény vele együtt mozgott.

Belőlem jön!

Végignézett a kezén, de az nem világított.

Csak azt látom, amire számítok, és én persze nem örülnék, ha világító kezem lenne. Több mint fura volna, megrémisztene.

Ebben az új világban deres sziklák és bordázott hófalak fogadták. Sötét falak vették körbe – a tetejük beleveszett a ragyogásán túli sötétségbe. Gifford tett néhány lépést. Hó ropogott a lába alatt. Semmi sem olyan szép és tetszetős, mint a puha, mély hó. A lába alatt sovány, keserű kéreg reccsent, inkább dér, mint hópelyhek.

Ismét tett egy gyors fordulatot, a szemével Roant keresve, de nem kapott választ.

Aztán hirtelen sikolyt hallott. Odafentről két hang hallatszott egyre hangosabban: sikoltva közeledtek a fazekas felé elképesztő sebességgel, majd óriási csattanás közepette elnémultak.

Gifford a közelebbi becsapódás irányába sietett, és egy nőt talált ott természetellenesen kicsavarodott pózban: az egyik lába hátrafelé, a nyaka kitekeredve, a feje szétnyílva, ahogyan egy dinnye nézne ki, ha kidobják a második emeleti ablakból. A szeme nyitva volt, de nem látott vele. Vékony vércsík csordogált az egyik orrlyukából.

– Tressa? – szólította meg Gifford.

Semmi válasz.

Gifford fénykörének határán egy másik személy feküdt.

Tesh arccal lefelé, széttárt karral és lábbal hevert. Fejének bal oldala mintha félig beleékelődött volna a földbe. Gifford úgy sejtette, a szikla nem sérülhetett, tehát Tesh koponyája omlott be. Az állkapcsa kiakadt, a fogai rózsaszínes vérfröccsenés közepette szétszóródtak.

– Nem halhattatok meg! – mondta nekik Gifford. Talán csak önmagának bizonygatta. Abban a pillanatban nem lehetett biztos benne. Volt valami Tesh szétszórt fogainak látványában, amitől hánynia kellett, de nem volt gyomra, sem gyomortartalma, csakis a borzalmas látvány, amely a nem létező szemén keresztül tárult fel előtte.

Míg a rémálomba csomagolt lidércnyomással birkózott, csaknem összenyomta egy hatalmas szikla, amely belecsapódott az örök fagyba zárt felszínbe. Újabb szikla esett le, majd még kettő. Óriási tömbök hulltak alá, megrázkódtatták a földet és hófelhőket kavartak a szétrobbanó jégből. Úgy ítélte, Ferrol dobál köveket, hogy összezúzza őket idelent. Megragadta Tesht és Tressát, és a legközelebbi szirtfalhoz vonszolta a testüket, azt remélve, hogy menedéket találhat. Mint kiderült, a sziklaeső nem tartott sokáig.

– Gif… ford. – A rekedt krákogás Tressából jött, és a hang halálra rémítette volna, ha nem lett volna halott. A nő szeme még mindig nyitva volt, és továbbra sem nézett vele sehová.

– Segíts… Gifford… kérlek. Fáj… kérlek…

A néhai rokkant fazekas Tressáról Teshre pillantott. Mindkettőjük teste megnyúlt, miközben vonszolta őket, és darabok estek le belőlük. A tehetetlenség nem írja le, amit érzett ekkor.

– Nem tudom, hogyan.

– Hí… egítsége… – nyögte ki Tesh, akinek az állkapcsa alig csatlakozott a koponyájához.

Hívjak segítséget? Itt? Gifford körülnézett. Mindössze egy széles, kietlen és barátságtalan síkságot látott, amelyet kíméletlen, kristályfehér dér borított.

Itt úgysem talál segítséget. Elérték a végső állomást, az örök nyughelyüket. Elérték az Abysszoszt.

MÁSODIK FEJEZET

Az évszakok télbe fordulnak

A télnek megvan az a szokása, hogy lopva érkezik. Olyan, akár egy vénasszony takaróval a kezében, aki meg akarja fojtani a világot.

BRIN KÖNYVE

Nolyn felugrott és kiszaladt, amikor meghallották a kiáltozást.

Öt és fél évesként Perszephoné homokszín hajú kisfia olyan izgága volt, mint egy mókus, ami tobozt talált, és olyan mozgékony, mint egy hegyi kecske. Az anyja az előbbit a gyermeki én számlájára írta, az utóbbi jellemzőt viszont az apjának tulajdonította. Nolyn megtorpant, és megvárta az édesanyját.

– Mama?

Perszephoné felhajtotta a sátorlapot. A hó még mindig hullt odakint, és a vaskos pelyhek kényelmesen szállingóztak. Az évszak negyedik hóesését élték, de a hó most először volt elég makacs ahhoz, hogy meg is maradjon. A sátortetők már fehéren álltak. A barna füvet is befedte, és az előző nap még sárba fúló gyalogutak most szűzi tisztán pompáztak, egy sor lábnyomot kivéve, amelyeket valami koránkelő hagyott. Perszephoné mindig is csodálattal adózott a tél fanyar humora előtt: az évszak egyaránt hozott szépséget és halált. A világ kinézete és hangzásvilága egyetlen éjszaka leforgása alatt megváltozott. A tábor ezen a korai órán általában lázas tevékenységtől volt hangos, de a fehér takaró most mindent lefojtott, és a világ zaja egészen addig tompult, hogy a kiáltásokat végül már nem lehetett nem hallani.

Ez bizony nem örömujjongás.

– Mi történik? – kérdezte Nolyn. Az alacsony termetű gyermek hasztalan ugrált egy helyben, hogy lásson, erejét a gyermekek számára elérhető, végtelen tartalékból merítve. Perszephoné azt kívánta, bárcsak ő is kaphatna belőle. A napok egyre rövidültek, és még mindig nem volt elég ereje, hogy átnyomakodjon rajtuk. Negyvenötödik évét taposta, úton az öröklét felé, de az életkora csak a probléma egyik részét képezte. A bűntudat szintén szerepet játszott, ahogyan a félelem is megtette a maga hatását.

A következő pillanatban Sikar jelent meg felhúzott kapucnival. Lélegzete felhőkben szállt fel. Nefron ígéretéhez híven őt nevezte ki a felesége mellé Pajzsnak. Alon Rhist egykori parancsnoka egy szóval sem fejezte ki elégedetlenségét, de Perszephoné bizonyosra vette, hogy a harcos zokon veszi, hogy egy rhunát kell pesztrálnia.

– Vissza a sátorba, és vedd fel a köpenyedet! – szólt rá a kisfiára az anya.

Nolyn elkerekedő szemmel nézett fel rá, apró szája nagy O-t formázott. Képtelen gondolatnak tűnt, hogy akár egyetlen percet is elvesztegessen az öltözködéssel.

– Gyerünk! Nem láthatod, hogy mi történik, amíg fel nem vetted a gyapjúköpenyed.

Még a fenyegetéssel együtt is kénytelen volt beljebb húzni a kisfiát.

Justine az ágy lábánál aludt összegömbölyödve. Nolyn nekilátott, hogy felrázza, de Perszephoné megfogta a kezét.

– Hagyd.

Az anyja apró leigh morba csavarta Nolynt, a vállánál megtűzte az anyagot, a gyermek pedig fújtatott, de nem moccant. Csodálatra méltó erőfeszítést tett, hogy egy helyben álljon, persze próbálkozása számításról is árulkodott. Bármire kész volt, hogy mihamarabb túl legyen a dolgon. Amikor Perszephoné elkészült, a kicsi minden ízében egy Rhen klánból való gyermek képét mutatta, zöld szemét kivéve.

Ez vajon mit jelenthet?

A barna szemű rhunákkal és a kék szemű fhreyekkel teli világban Nolyn különlegesnek számított. Hópelyhek ragadtak a szempillájához, és így még a szokásosnál is megkapóbb látványt nyújtott. Perszephoné anyai elfogultságát félretéve sem hitte, hogy valaha is létezett nála gyönyörűbb gyermek. Kemény emberi vonásai kisimultak a fhrey vér kölcsönözte elegenciának köszönhetően, rhuna származása pedig hasonlóképpen tompította az apja fajtájának ábrázatán uralkodó megvető felsőbbrendűséget. Perszephoné szerepe pedig abban áll majd, hogy gondoskodjon róla: Nolynban soha nem bontakoznak ki a benne rejlő lehetőségek. Szokatlan feladat egy anyának, de hát soha egyetlen anya sem szült még olyan gyermeket, mint Nolyn.

Perszephoné nem volt annyira naiv, hogy azt feltételezze, a népe nyeri a háborút, de ha mégis sikerülne valahogyan, akkor minden megváltozna, és két világból való gyermeke egy napon az egész emberiség felett uralkodhatna. El kellett érnie, hogy érdemes legyen a feladatra, és Nefronnal apaként ez valódi kihívást jelentett. Ellensúlyoznia kellett a fhrey vezér hatását, harcolnia kellett Nefron ösztönös előítéletével és gőgjével. És szerencse is szükségeltetett hozzá. Perszephonét aggasztotta, hogy a félig ember Nolyn rövidebb ideig él majd, mint az apja. Nem lehetett biztos ebben, de a fiú elsősorban embernek nézett ki. A fhreyekre jellemző hegyes fülek és a törékeny alkat rajta nem köszöntek vissza, a haja pedig inkább homokszínű volt, mint harsány világosszőke.

Ha az istenek nem adnak neki hosszú életet, mi lesz, ha a trónörökösnek nevelt Nolyn megtudja, hogy az apja évszázadokkal fogja túlélni őt? Perszephonét aggasztotta, hogy esetlegesen önző fia meggyűlöli örök életű apját, mert miatta sohasem ülhet a trónra. Akárhogy lesz is, ő már nem fogja megérni a dolgok kimenetelét, és csak néhány éve maradt, hogy a megfelelő irányba terelje a jövő alakulását. Vakon vagdalkozott a ködben egy olyan ellenféllel, aki talán nem is létezik, holott az egész emberiség sorsa múlik a győzelmén. De mindezeken holnap is aggodalmaskodhatott. A mai havas reggelen megfogta egy ártatlan fiúcska kezét, aki gondtalanul vigyorgott fel rá. Számára a világ még csodálatos hely volt, és abban a pillanatban Perszephoné is ugyanígy érezte.

De egy szívdobbanásnyi idő elég volt ahhoz, hogy minden megváltozzon.

Katonák tepertek végig a friss havon, mintha üldöznék őket. Nyolc erdei vértbe öltözött férfi robogott a tábor felé. Fehér felhők robbantak a lábuk előtt. Ha a hó egy kicsivel is mélyebb, nem tudtak volna szaladni, de az még javában hullt és építkezett.

Ha ez így megy tovább, moccanni sem tudunk majd, nemhogy futni! Perszephoné úgy forgatta a fejében a gondolatot, mint valami kelletlen próféciát. Nem gondolt a menekülésre, de a felé közeledő katonák rémült arcát látva talán kellett volna.

Nolynnal és Sikarral együtt eljutottak a széles ösvényig, amely elválasztotta a gyengélkedők negyedét attól a területtől, ahol a segédcsapatokat elkvártélyozták. A kiáltások messzire hallatszottak, és a katonák a sátorlapokat felhajtva, óvakodva léptek ki a hóra. Néhányan csizmát és köpenyt húztak, de a legtöbben egyelőre pokrócba burkolózva hunyorogtak a hajnal kíméletlen fényében, hogy lássák, miféle kéretlen ajándékkal szolgál nekik a reggel.

A tábor határához érve Nolyn a futva közeledőkre mutatott.

– Kik azok?

– Techylorok – felelte az anyja.

Míg Perszephoné azon tűnődött, mi késztethette menekülésre a techylorok csapatát, észrevette, hogy nincsenek egyedül. További emberek bukkantak fel a szállingózó hófüggönyből. Sötét soraikban szinte fantomoknak tűntek, ahogyan a síkság távolabbi végén árnyfalat alkotva közeledtek.

– Teljes visszavonulás – szólalt meg Nefron, aki ekkor ért a felesége mögé. Halkan mondta, a szavak csak úgy kicsusszantak. Nem a családjához beszélt. Senkihez sem szólt.

– Szia, apu! – vigyorgott fel rá Nolyn, és szabad kezével integetett.

– Mit gondolsz, mi történik? – firtatta Perszephoné.

– Gyanítom, hogy hamarosan megtudjuk – felelte Nefron. – De semmi jóra nem számítok.

– Szia, apu! – ismételte meg a kisfiú, ezúttal hangosabban.

Nefron összevont szemöldökkel nézett le a fiára.

– Miért nem vagy még nagyobb?

– Nagy vagyok – helyesbített a fiúcska.

– Egérnek talán igen, de ha a fiam akarsz lenni, fel kell nőnöd, mégpedig gyorsan.

– Hogyan?

– Gondolj nagyobbakat!

– Jó. – Nolyn úgy nyugtázta ezt, mintha a tanácsnak lett volna bármi értelme. Talán neki jelentett valamit, de Perszephoné rejtett félelmet érzett a gondolat mélyén.

Edgar lihegve ért oda hozzájuk. Arca kivörösödött, az orra lila céklához hasonlított. Hó gyűlt a szakállára és jégkristályok ültek ki a szája köré.

– Jelentést! – parancsolta Nefron, pedig a techylorok parancsnoka még többlépésnyi távolságban volt.

Edgar lefékezett, és másodpercekig fújtatott, míg Atkins is oda nem ért. Még mindig rétegzett zöldesbarna rongyaikban voltak, amitől két lábon járó levélkupacoknak néztek ki, vállukon porhóval.

– Van nekik egy, uram… – sikerült kinyögnie Edgarnak két nagy levegővétel között.

Perszephoné tett egy tétova lépést. Nem szívesen vitatott volna meg hadi ügyeket a kisfia előtt, ezért megfordult.

– Sikar, kísérd vissza Nolynt a sátramba! Ébreszd fel Justine-t, csináljon neki reggelit!

A fhrey parancsnok izzó tekintettel állt ott, és jelét sem adta annak, hogy távozni készül. Perszephoné nem szokott parancsokat osztogatni a fhreyeknek, a rangidős táborparancsnoknak még annál is kevésbé. A fickón látszott, hogy nem tetszik neki a dolog, de Perszephonénak most kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy Sikar büszkeségét óvja.

– Már elfelejtetted az utat a keerag sátrához, Sikar? – vetette oda a fhreynek Nefron.

– Nem vagyok pesztra – felelte az Instarya, és a hangja nyugodtan, ám hűvösen csengett. – Ez itt…

– A keerag Pajzsa vagy, és ez itt az ő fia. Tedd a dolgod!

Sikar hunyorítva nézett a kisfiúra, de megfogta a kezét, és elvezette az ösvényen.

– Biztos, hogy csak egy van? – kérdezte Nefron a katonáját.

– Csak egyet láttunk, uram. Egy is elég volt. Éppen az őrhelyünkre tartottunk, amikor megtámadta az előtábort. Nem hiszem, hogy maradt túlélő.

Edgar visszafordult az erdő felé.

– A sárkány tűzbe borította a tábort és az erdőt is. A hóeséstől nem látszik a füst, de a fák lángban állnak. Gondoltam, jobb lesz jelenteni, mint harcba szállni.

Perszephoné a hóesésre pillantott, amely abban a pillanatban egészen úgy nézett ki, mintha az égbolt pelyhenként omlana a nyakukba.

Miután elküldték a techylorokat és a többi, őket követő katonát az erdőből, Perszephoné, Nefron és Edgar megtért a keerag sátrának biztonságába és magányába. A nő ételt hozatott, de a gyomra olyan görcsben állt, hogy nem is gondolhatott evésre. Nefron sem kért, de Perszephoné azt gyanította, az övétől eltérő okból. Miután a férje évekig tétlenségre volt kárhoztatva, végre feladata akadt. Olyan feladata, amelyben kiváltképp jeleskedett.

– A gilarabrywnnak korlátozott a hatósugara – mondta Perszephoné. – Ha Avemparthában alkották meg, a Dereserdőn túl nem jöhet. Lothian csapatai nem látják hasznát ilyen messze.

Nefron elgondolkodva dörzsölte az állát.

– Ismered a sárkány pontos hatótávolságát?

A nő megrázta a fejét.

– Nem. Pontosan nem.

– Talán Lothian sem tudja. Talán még a korlátozással sincsen tisztában. Ha pedig így van, akkor egyelőre marad a patthelyzet. Nem tudnak ránk támadni a sárkányunk miatt, és mi sem közelíthetjük meg Avemparthát az övék miatt.

– De nem lehet, hogy egyszerűen újabbakat állítanak elő, és úgy törnek egyre tovább? – kérdezte Edgar, miután lenyelte a szájában lévő egynapos kenyeret és sózott húst.

Perszephoné azt kívánta, bárcsak valami jobb eledellel szolgálhatna.

Ezek a katonák sokkal többet érdemelnek.

– Én ezt tettem volna, ha valahogyan átjuthatok a folyón és Suri nem tagadja meg, hogy sárkányokat adjon nekem – felelte Nefron. – De először is megvetettem volna a lábamat a folyó túlpartján, és egy sárkánnyal védtem volna az állást, míg összegyűjtöm a csapataimat. Lothiannak semmi tapasztalata a hadviselésben, és ha azt reméli, hogy egy sárkánnyal lerohanhat és elpusztíthat minket, akkor valószínűleg nem tervezett erre a létfontosságú második lépésre.

Perszephoné elengedte a füle mellett a Suriról szóló megjegyzést, és magában megköszönte, hogy Nefron nem feszegeti az ügyet. Feszegethette volna. Minden joga meglett volna rá. Talán a férje nem látta értelmét újra felhánytorgatni a dolgot. Mindketten tudták, hogy Perszephoné tehet a kialakult helyzetről. Hisz ő adta át a látót a fane-nek.

Nefron, aki az egyik kényelmes széken ült, most felpattant, és észak felé fordította a tekintetét.

– Pillanatnyilag semmi sem akadályozza meg a fane-t abban, hogy előrenyomuljon eddig a táborig, és egy sárkányt alkosson a küszöbünkön. Ha pedig megteszi – lemondóan leejtette a karját –, akkor mindennek vége.

– Mitévők legyünk tehát? – kérdezte Edgar.

Nefron a katona felé fordult.

– Maradt odakint bárki? Vannak még védők?

– Nem tudom biztosan. Azonnal útra keltünk. A folyónál lehetett olyan, aki elmenekült, vagy éppen nem tartózkodott a táborban. Ha így van, azt gyanítom, ők is idejönnek.

– Vissza kell térnetek az erdőbe.

Edgar megdöbbent.

– A Dereserdő lángokban áll, uram.

– Az nem az én gondom.

Perszephoné közbevágott:

– Nem tudnak harcba szállni egy gilarabrywnnal.

Nefron felé fordította a figyelmét.

– Edgar és a techylorok még azért vannak életben, mert Lothian sárkányának korlátozott a mozgása, éppen úgy, mint a miénkének. Tudnom kell, mi ez a távolság, és meg kell akadályoznom, hogy a fane csapatokat gyűjtsön a Nidwalden innenső partján. Az a sereg nem ütközik majd korlátokba. Ám ami a legfontosabb, gondoskodnom kell arról, hogy egyetlen Miralyith se tegye ki a lábát abból az erdőből. Nem hagyhatjuk, hogy a közelünkbe kerüljenek.

– Több katonára lesz szükségünk. Erősítésért küldök. Hányan kellenek? – érdeklődött a nő.

– Mind – felelte Nefron.

– Tényleg ilyen komoly a helyzet?

– Jelenleg csakis a túlerőnkkel vagyunk előnyben. És igen, pontosan ilyen fenyegető a helyzet. Igazából amint lehet, tábort kell bontanunk. – Tétovázott, mintha nem akarná kiejteni a száján a mérgező szavakat. – Vissza kell vonulnunk. Az erősítést már az új gyülekezőhelyre kell irányítani.

– Biztos vagy benne?

– Ezt az állást tovább nem tarthatjuk. Addig kell mennünk, ameddig a sárkányunk képes. Az Alon Rhist és Merredydd közti távolság hasonló, mint Alon Rhisttől idáig, úgyhogy a sárkány bizonyára velünk tud majd tartani. De vajon velünk fog-e?

– Nem tudhatom biztosan. Idefelé Suri vezette, csakhogy… – Tétovázott.

Még most is. A szavak beleégtek a szívébe.

– Igen, azt hiszem, velünk fog tartani – fejezte be Perszephoné.

– Jó – bólintott a férje, és a tekintetén látszott, hogy gondolatban már máshol jár.

– Mi értelme visszavonulni, uram? – akadékoskodott Edgar. – Nem csak elodázzuk az elkerülhetetlent?

– Nem – felelte a vezér helyett Perszephoné. – A sárkánycsinálásnak szörnyű ára van. Minden egyes újabb teremtmény meggyengítheti a fane hadainak erejét. – Nefronra pillantott. – Ezekkel a sanyarú kilátásokkal pedig lehetséges, hogy békét akarnak majd kötni.

– Azt hiszem, a békekötés már végleg lekerült az asztalról – ellenkezett Nefron. – Edgar, lábon fejezd be a reggelidet. Szedd össze az embereidet meg a többieket a másik táborokból, és vigyétek a tartalékaink felét! Naponta jelentést kérek futár útján a fhreyek haderejéről a folyó innenső oldalán. Ki ne engedjétek őket a fák közül, csak akkor, ha újabb sárkányt alkotnak!

– És ha megalkotják?

– Vonuljatok vissza és épüljetek be a segélycsapatokba.

– Igenis, uram! – Edgar tisztelgett, felmarkolt némi ételt, és kiment a sátorból.

Távozása nyomán hosszú csend állott be közöttük. Perszephoné nem akarta mindenáron felhozni a témát, de meg kellett kérdeznie:

– Meghalt, igaz?

– Suri? – kérdezett vissza Nefron. – Igen, úgy hiszem. Nincs értelme élni hagyniuk most, hogy már átengedte nekik az egyetlen dolgot, ami értéket adott az életének.

Perszephonét nem is az zaklatta fel, amit a férfi mondott, hanem a tényszerűség, amivel közölte mindezt.

– Jobb szeretted volna, ha hazudok?

A nő megrázta a fejét.

– Nem.

Nefron férjnek nem volt a legrosszabb, de nem is volt a legjobb. Reglan hibáit is hosszan lehetett volna sorolni, de egy ilyen pillanatban a mellkasához húzta volna Perszephoné fejét, és biztonságot nyújtó karjába zárta volna a zokogó nőt. Megértette, ha a feleségének szüksége volt rá. A fhreynek, akihez hozzáment, fogalma sem volt minderről. Nem a saját hibájából; ez a viselkedés egyszerűen nem tartozott a természetéhez.

Perszephoné tekintete akaratlanul is a sátor központi tartóoszlopára erősített fekete bronzkardra tévedt.

A madarak repülnek, a halak úsznak – morfondírozott. Aztán amikor jobban belegondolt, rájött, hogy a kacsák mindkettőre képesek.

– Látom, ugyanaz jár a fejedben, ami nekem – szólt Nefron.

Perszephoné ebben igencsak kételkedett.

– Neked mi jár? – fordult felé.

A vezér a pengére bökött.

– Nem kellene itt tartanunk ezt a kardot. Veszélyes.

– Hogyhogy?

– A fane csapatai elszabadultak, és ez az egyetlen dolog, amivel meg lehet ölni Suri sárkányát, nem igaz?

Perszephoné meglepődött, hogy a fhrey is tudja ezt. Erről eddig sohasem beszéltek.

– Igen. A pengén található jelek kiadják a lény nevét. A név pedig a csomó, amellyel megkötötték a fonatot. Ha behatol a gilarabrywn testébe, a bűbáj megtörik, és a teremtmény semmivé lesz.

– Így van. Akkor mi tartja vissza a fane hadait attól, hogy ellopják és elpusztítsák a legfontosabb védőnket?

– Nos, először is, tudniuk kellene róla, hogy létezik ez a valami. Másodszor, ki kellene deríteniük, hogy nálam van. Harmadszor pedig, elég közel kellene kerülniük ahhoz, hogy használhassák, de nem hiszem, hogy a gilarabrywn közel engedné őket. Malcolm azért nekem adta ide, hogy ne Surinak kelljen végső nyugalomra helyeznie a lényt, de most, hogy jobban meggondolom…

– Hm?

– Talán tudta, hogy Suri nem lesz már velünk, és éppen ezért adta nekem. Sohasem jutott eszembe megkérdezni. Egy ideje azt gyanítom, hogy Malcolm látó, és ugyanúgy képes megjósolni a jövőt, mint Tura vagy Suri. Mintha olyasmiket is tudna, amiket nem tudhatna.

Nefron felsóhajtott.

– Ne is próbáld kiismerni Malcolmot, puszta időpocsékolás. A fickó kész rejtély, de abban én is biztos vagyok, hogy több van benne, mint ami elsőre látszik. Mindenesetre ezt a kardot el kellene rejtened. Megfordult az árapály, Perszephoné. Óvatosnak kell lennünk, és kihasználni minden lépéselőnyünket, különben elveszítjük ezt a háborút.

A nő bólintott, és újra a kardra pillantott. A penge csillámlott a kora reggeli fényben.

– Majd megkérdezem róla Malcolmot.

– Csodás! – jegyezte meg gúnyosan a férje. – Akkor már azt is megtudakolhatnád, milyen lesz az idő Merredyddben.

{1} Réz Ádám fordítása