Julie Garwood

Ünneprontó

GABO könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Julie Garwood: Killjoy

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Árpád

Műszaki szerkesztő: Gelányi Mariann

Copyright © 2002 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2004

Copyright © GABO Kiadó, 2004

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

A sorozat többi kötete:

Julie Garwood: Szívtipró

Julie Garwood: Kegyes halál

Julie Garwood: Ünneprontó

Julie Garwood: Szép szavak

ISBN 978-963-689-893-9

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Előszó

Avery Elizabeth Delaney édesanyja kétségtelenül őrült volt.

Szerencsére Jilly, az anya Avery születése után három nappal ismeretlen helyre távozott.

Averyt nagyanyja, Lola és nagynénje, Carrie nevelték fel. A három különböző nemzedékhez tartozó nő csendes nyugalomban élt a floridai Sheldon Beachen, a Barnett Streeten lévő kétszintes házban, közel a város főteréhez. Jilly távozása után teljesen megváltozott a hangulat. A ház, mely azelőtt folyamatos veszekedésektől volt hangos, békés otthonná vált. Carrie újra megtanult nevetni, és öt csodálatos éven át az élet majdnem idilli volt.

Mindamellett a Jillyvel töltött évek nem múltak el nyomtalanul Lola felett. Későn lett anya, már majdnem belépett a változó korba, mire megszülettek lányai, és mostanra megfáradt öregasszony lett belőle. Mire Avery ötéves lett, Lola betegeskedni kezdett. Még a gyerek születésnapi tortáját sem tudta elkészíteni anélkül, hogy többször le ne üljön pihenni.

Senkinek nem beszélt a problémájáról, és elkerülte körzeti orvosát is, mert nem bízott benne, hogy titokban fogja tartani a vizsgálat eredményeit. Mi lesz, ha beszél Carrie-nek a betegségéről? Időpontot kért egy savannah-i szívspecialistától. A leletek lehangolóak voltak. Az orvos gyógyszereket írt fel, amelyek enyhítik a fájdalmat, és nyomatékosan a lelkére kötötte, hogy lazítson. Nagyon tapintatosan arra is felhívta a figyelmét, hogy ideje elrendeznie a dolgait.

Lola semmibe vette a tanácsait. Ugyan mit tud az a sarlatán az ő dolgairól? Lehet, hogy az egyik lába már a sírban van, de a másikkal szilárdan áll a földön. Van egy unokája, akit fel kell nevelnie, és addig nem megy sehová, amíg el nem végzi a kötelességét.

Lola szakértője volt annak, hogyan kell úgy tenni, mintha minden rendben lenne. Tökélyre fejlesztette ezt a képességét a Jillyvel eltöltött viharos évek alatt. Mire hazaért Savannah-ből, sikerült elhitetnie magával, hogy valójában makkegészséges.

Lola soha nem beszélt Jillyről, de Avery mindent tudni akart anyjáról. Amikor kérdezősködni kezdett, nagyanyja csak elhúzta a száját, és mindig ugyanúgy válaszolt: „Remélem, messze jár, minél messzebb, annál jobb.” Aztán, mielőtt Avery újra próbálkozhatott volna, másra terelte a szót. Ez természetesen nem elégítette ki egy ötéves gyermek kíváncsiságát.

Egyetlen módja, hogy többet tudjon meg anyjáról az volt, ha nénikéjét kérdezte. Carrie szeretett Jillyről beszélni, és soha nem felejtette el egyetlen rossz tettét sem, melyek ugyancsak szép számmal akadtak.

Avery bálványozta nagynénjét. Úgy vélte, ő a leggyönyörűbb nő a világon, és minden vágya az volt, hogy úgy nézzen ki, mint ő, ahelyett, hogy semmirekellő anyjára hasonlítana. Carrie haja pontosan olyan színű volt, mint a nagymama őszibaracklekvárja; inkább szürke, mint kék szeme pedig annak a csodaszép fehér cicának a szemére hasonlított, amelyet Avery egyik mesekönyvében látott. Carrie állandóan fogyókúrázott, de Avery szerint nagynénje úgy tökéletes, ahogy van. 167 centijével magas volt és elbűvölő, és amikor valamelyik csillogó csatjával összefogta haját, hogy ne lógjon a szemébe, akkor úgy nézett ki, mint egy hercegnő. Mindig gardéniaillat lengte kö-rül, és Avery ezt is szerette. Amikor Carrie nem volt otthon, és Avery magányosnak érezte magát, beosont nagynénje szobájába, és fújt a kezére meg a lábára a különleges parfümből. Ettől úgy érezte, mintha nénikéje ott lenne a szomszéd szobában.

De amit legjobban szeretett Carrie-ben, hogy úgy beszélt vele, mint egy nagylánnyal. Nem bánt vele csecsemőként, mint a nagymamája. Amikor Avery semmirekellő anyjáról beszélt, mindig így kezdte komoly hangon: – Nem fogom megszépíteni a valóságot előtted, csak azért, mert kicsi vagy. Jogod van tudni.

Egy héttel azelőtt, hogy Carrie Kaliforniába költözött volna, Avery bement a szobájába, hogy segítsen neki. Mivel állandóan útban volt, Carrie a végén megunta, leültette a fésülködőasztalka mellé és elérakta a cipősdobozt, ami olcsó ruhadíszekkel volt teli. A szomszédban rendezett kirakodóvásárban vette a csecsebecséket unokahúgának apró vigaszként, mielőtt elmegy. A kislány elragadtatottan bámulta a csillogó csodákat, és azonnal cicomázni kezdte magát a tükör előtt.

– Miért mész olyan messzire, Carrie? Itt kell maradnod velem meg a nagymamával.

Carrie nevetett. – Valóban?

– Igen. Peyton azt mondja, hogy az anyukája mondta neki. Peyton azt mondja, hogy az anyukája azt mondta, hogy te már kijártad az iskolát, és itthon kell maradnod, és segítened a nagyinak, mert szerinte „én olyan meg-átalkodott vagyok”.

Peyton Avery legjobb barátja volt, és mivel egy évvel idősebb is volt a kislánynál, Avery minden szavát elhitte. Carrie szerint ugyan Harriet, Peyton anyja egy minden lében kanál nőszemély, aki mindenbe beleüti az orrát, de mivel kedvesen bánt Averyvel, ezért eltűrte, hogy néhanapján beleszóljon a családi ügyekbe.

Összehajtogatta kedvenc kék angórapulóverét, betette a bőröndbe, majd megpróbálta újra elmagyarázni Averynek, hogy miért megy el.

– Emlékszel, ösztöndíjat kaptam. Meg kell szereznem a diplomát, és abban biztos vagyok, hogy már legalább ötször elmagyaráztam, miért fontos továbbtanulni. El kell mennem, Avery. Ez csodálatos lehetőség nekem, és ha végeztem, saját vállalkozásba kezdek, gazdag leszek és híres, és akkor te és a nagymama odaköltöztök hozzám. A Beverly Hillsen fogunk lakni egy hatalmas házban, és úszómedencénk is lesz.

– De akkor nem járhatok többé zongoraórákra, pedig Mrs. Burns azt mondta, hogy jó fülem van hozzá.

Mivel unokahúga hangja nagyon is komoly volt, Carrie nem nevetett. – Az, hogy jó füled van hozzá, azt jelenti, hogy sok-sok gyakorlással jó zongorista lehetsz. De Kaliforniában is lehet zongoraleckéket venni. És ott is járhatsz karateedzésre.

– De én itt szeretek karatéra járni. Sammy azt mondja, hogy egyre erősebben ütök, de tudod mit, Carrie? Hallottam, amikor a nagymama azt mondta Peyton anyukájának, hogy nem örül annak, hogy karatézok. Szerinte az nem nőies.

– Az már baj. De a leckéket én fizetem, és én azt akarom, hogy úgy nőj fel, hogy meg tudd védeni magad.

– De miért? – kíváncsiskodott a kislány. – Peyton anyukája is azt kérdezte a nagyitól, hogy miért.

– Mert nem akarom, hogy bárki erőszakoskodjon veled, ahogy Jilly erőszakoskodott velem. Nem fogsz félelemben felnőni. És biztosra veszem, hogy Kaliforniában is nagyszerű önvédelmi iskolák vannak, olyan kedves tanárokkal, mint Sammy.

– Peyton mamája szerint a nagymama azt mondta, hogy Jilly azért ment el, hogy filmsztár legyen. Te is filmsztár akarsz lenni, Carrie?

– Nem, én fel akarok építeni egy vállalkozást, és tömérdek pénzt akarok belőle kihozni. Én fogok sztárt faragni másokból.

Avery visszafordult a tükörhöz, és a fülébe csíptetett két hatalmas, zöld köves fülbevalót. Aztán kikereste a hozzávaló nyakláncot és azt is feltette. – Tudod, mit mondott még Peyton? – Válaszra sem várva folytatta. – Azt mondta, hogy a mamája szerint, amikor Jilly engem várt, már elég idős volt ahhoz, hogy tudja, mit csinál.

– Így igaz – bólintott Carrie. Kihúzta a harisnyásfiókot, a tartalmát az ágyra borította és elkezdte összeválogatni a párokat. – Jilly tizennyolc volt.

– De mit értett azon Peyton mamája, hogy tudnia kellett volna, hogy mit csinál?

– Arra célzott, hogy Jillynek védekeznie kellett volna.

A fiók leesett a földre. Carrie felemelte, visszatolta a helyére, aztán újra az ágyhoz ment, hogy folytassa a harisnyák és zoknik válogatását.

– De az mit jelent? – makacskodott a kislány, közben arcokat vágott a tükörben és feltett még egy nyakláncot.

Carrie úgy tett, mint aki meg sem hallotta a kérdést. Nem akart belebonyolódni egy hosszú és értelmetlen magyarázkodásba a szexről és a születésszabályozásról. Avery még túl fiatal az ilyesmihez. – Tudod, hogy nagyon szerencsés vagy? – fordult hozzá, remélve, hogy sikerül elterelnie a figyelmét.

– Mert itt vagy nekem te és a nagymama, hogy vigyázzatok rám, mert olyan megátalkodott vagyok?

– Igen, azért is – helyeselt Carrie. – De legfőképpen azért, mert Jilly nem ivott és nem szedett kedélyjavító tablettákat, amíg veled volt terhes. Ha a sok szeméttel megfertőzte volna a szervezetét, akkor te nagyon komoly betegségekkel születtél volna.

– Peyton azt mondja, hogy a mamája szerint kész csoda, hogy egyáltalán megszülettem.

Carrie elkeseredetten sóhajtott fel. – Peyton anyukája nagyon szeret Jillyről beszélni, igaz?

– Aha – bólintott Avery. – A kedélyjavító tabletták rosszak?

– Igen, akár meg is ölhetnek.

– Akkor miért veszik be az emberek őket?

– Mert ostobák. Tedd le az ékszereket, gyere ide és ülj rá a bőröndre, hogy be tudjam csukni.

Avery gondosan visszatette a fülbevalót és a nyakláncot a dobozba. Felmászott az ágyra. – Az enyém lehet ez? – emelt fel egy kis, kékborítású könyvet.

– Nem, az a naplóm. – Kikapta a kis könyvet Avery kezéből, és bedugta az egyik oldalzsebbe. Lezárta a bőrönd fedelét, és a kislány vidáman ráugrott, elnyújtózott rajta. A segítségével Carrie-nek végül sikerült bezárnia a bőröndöt. Lesegítette unokahúgát az ágyról.

– Miért most pakolsz és nem a jövő héten? A nagymama azt mondja, hogy fordítva csinálod, mint ahogy kéne.

– Az, hogy összepakolok, mielőtt kifesteném a szobát, még nem jelenti azt, hogy fordítva csinálom a dolgokat. Így a holmim nem lesz útban, és berendezhetjük az új szobádat, mielőtt elmegyek. Holnap együtt elmegyünk a festékboltba és kiválasztjuk a színt.

– Tudom, már mondtad, hogy én választhatom ki, hogy milyen színű legyen a szobám. Carrie?

– Igen? – kérdezte, miközben a bőröndöt az ajtó mellé tette.

– Az én semmirekellő mamám gyűlölt engem, amikor meglátott?

Carrie megpördült, és meglátta a kislány szemében az aggodalmat. Rettentő dühös lett. Jilly még távollétében is képes volt fájdalmat okozni. Hát sohasem lesz ennek vége?

Úgy emlékezett arra az éjszakára, amikor kiderült, hogy nővére gyermeket vár, mintha csak tegnap történt volna.

Jilly egy balzsamos májusi péntek délutánon fejezte be a középiskolát. Hazajött és tönkretette az ünnepi hangulatot bejelentésével, miszerint majdnem hat hónapos terhes. Alig látszódott rajta.

Az első megdöbbenéstől magához térve, Lola a szégyenre és megjegyzésekre gondolt, amiket a családnak majd el kell viselnie, aztán összeszedte magát. – Egy család vagyunk – jelentette ki. – Meg fogjuk oldani. Kitaláljuk, hogy mit tegyünk. Így van, Carrie?

Carrie az ebédlőasztalnál állt. Felkapott egy kést, és levágott egy szelet tortát. – Manapság már igazán ostobának kell lenni ahhoz, hogy valaki teherbe essen. Még sohasem hallottál a születésszabályozásról, Jilly, vagy komplett idióta vagy?

Jilly karba tett kézzel támaszkodott a falnak és húgát nézte. Lola gyorsan közbeavatkozott, remélve, hogy meg tudja akadályozni a két lány veszekedését. – Nem kell rosszindulatúnak lenned, Carrie. Nem akarjuk felizgatni Jillyt.

– Inkább te nem akarod felizgatni – javította ki Carrie.

– Carrie, nem beszélhetsz így velem!

Carrie azonnal visszakozott. Lehajtott fejjel tette a tortaszeletet a tányérjára. – Bocsánatot kérek.

– Gondoltam a születésszabályozásra – szólalt meg Jilly. – Elmentem egy jacksonville-i orvoshoz, hogy elvetessem, de nem volt hajlandó elvégezni az abortuszt, mert túl vagyok az időn.

Lola leroskadt az egyik székre, és arcát a kezébe temette. – Elmentél egy orvoshoz…

Jillyt már nem érdekelte a téma. Bement a nappaliba, ledobta magát a kanapéra, kezébe vette a távirányítót és bekapcsolta a tévét.

– Bombát robbant, aztán szépen kisétál, ránk hagyva, hogy eltakarítsuk a romokat – morogta Carrie. – Milyen jellemző.

– Ne kezdd újra – könyörgött Lola. Megdörzsölte a homlokát, hátha így megszabadul a fájdalomtól. – Jilly néha nem veszi a fáradságot, hogy végiggondolja a dolgokat.

– Miért is tenné? Itt vagy neki te, hogy helyrehozd a hibákat, amit elkövet. Mindent elnézel neki, mert nem bírod elviselni a szeszélyeit. Néha azt hiszem, hogy félsz tőle.

– Ez nevetséges – csattant fel Lola. Felállt az asztaltól, és kiment a konyhába mosogatni. – Egy család vagyunk, és együtt is fogjuk megoldani ezt a problémát – szólt vissza. – És te segíteni fogsz, Carrie. A testvérednek most erkölcsi támogatásra van szüksége.

Carrie tehetetlen dühében ökölbe szorította a kezét. Minek kell történnie még ahhoz, hogy anyjának felnyíljon végre a szeme és észrevegye, hogy micsoda önző bestiát nevelt fel? Miért nem látja a nyilvánvaló igazságot, mikor majdnem kiszúrja a szemét?

Az utána következő nyár szörnyű emlékként maradt meg Carrie emlékezetében. Jilly rémálomba illően viselkedett, anyjuk szinte belerokkant, olyan buzgón igyekezett kiszolgálni lánya szeszélyeit. Szerencsére Carrie-nek sikerült munkát találnia Sammy grillbárjában, és amikor csak tehette, túlórázott, hogy addig se kelljen otthon lennie.

Jilly augusztus végén vonult be a kórházba. Miután megszülte kislányát, csak egy pillantást vetett a ráncos, foltos bőrű babára, aki annyi fájdalmat okozott neki, és úgy döntött, hogy nem akar anya lenni. Sem most, sem máskor. Ha az orvosok beleegyeztek volna, még azon a szent napon kiveteti a méhét.

Lola becipelte Carrie-t a kórházba, hogy meglátogassák Jillyt. Még jóformán be sem léptek a kórterembe, amikor Jilly kijelentette, hogy túl fiatal még ahhoz, hogy lekösse magát egy gyerekkel. Van világ Sheldon Beachen túl is, és ez a világ csak arra vár, hogy elkényeztesse őt. De nincs olyan gazdag férfi, aki akár csak egy második pillantást is vetne rá, ha ott lóg a nyakán a gyerek. Nem, az anyaság egyáltalán nem neki való. Már mindent kigondolt, magyarázta. Mivel ő sokkal csinosabb, mint azok a tehenek, akik fürdőruhában parádéztak tavaly nyáron a tévében, egy percig sem kétséges, ha a zsűri tagjai meglátják őt, azonnal a fejére teszik a koronát.

– Istenem, milyen ostoba vagy – morogta Carrie. – Nem adnak koronát olyan nőnek, akinek gyereke van.

– Te vagy az ostoba, Carrie – vágott vissza Jilly.

– Csend legyen! – szólt rájuk Lola. – Azt akarjátok, hogy a nővérek meghallják?

– Kit érdekel, hogy meghallják-e – jelentette ki Jilly.

– Azt mondtam, csend legyen! – csattant fel Lola. – Használd a fejedet, Jilly. Már anya vagy.

– Nem akarok anya lenni! Én sztár akarok lenni – visította Jilly.

Lola megdermedt. Gyorsan behúzta Carrie-t a szobába, és rászólt, hogy csukja be az ajtót. Egyik kezében a cserepes virágot szorongatta, amit Jillynek hoztak, de a másikkal szorosan markolta Carrie karját, nehogy a lány elszaladjon.

Carrie nagyon dühös volt, amiért arra kényszerítették, hogy megértő és támogató legyen. Az ajtónak támaszkodott és mereven bámulta nővérét.

– Értsd meg Jilly, hogy engem egyáltalán nem érdekel, hogy mit akarsz – suttogta dühösen Lola.

Az anyja általában nem használt ilyen hangot Jillyvel. Carrie kezdett odafigyelni a beszélgetésre.

– Vállalnod kell a felelősséget – folytatta Lola komolyan. – Jó anya leszel, mi pedig Carrie-vel segíteni fogunk felnevelni a kicsit. Minden rendben lesz, majd meglátod. Azt hiszem, fel kellene hívnod a gyerek apját… – Jilly nevetésétől elakadt a szava. – Mi olyan mulatságos?

– Te. Az egész életemet megtervezted már, nem igaz? Mindig is megpróbáltál átformálni, hogy neked tetsző módon viselkedjem. De igazán, anya, már felnőtt nő vagyok. Tizennyolc – emlékeztette Lolát. – És azt teszem, amit akarok.

– De, Jilly, az apának joga van tudni, hogy lánya született.

Párnáját a feje alá tornyozva, Jilly hatalmasat ásított. – Nem tudom, ki az apja. Talán valamelyik főiskolás fiú Savannah-ben, de nem biztos.

Lola elengedte Carrie karját. – Hogy érted azt, hogy nem biztos? Hiszen azt mondtad nekem, hogy…

– Hazudtam. Akarod tudni az igazságot? Na jó, elmondom. Akár egy tucat férfi is lehet az apja.

Lola megcsóválta a fejét. Nem akart hinni a lányának. – Ne beszélj így. Mondd meg az igazat.

Carrie felkapta a fejét. – Ó, édes istenem, Jilly!

Jilly szerette megbotránkoztatni az embereket, és tetszett neki, ha a figyelem középpontjába került.

– Igazat mondtam. Tényleg nem tudom már, hány férfival feküdtem le. Régen abbahagytam már a számolást. Fogalmam sincs, melyik lehet a gyerek apja. – Látta anyja arcán az undort. – Most sikerült megdöbbentenem téged, igaz? – Erre a lehetőségre gondolva Jilly elmosolyodott. – A férfiak szeretnek engem – dicsekedett. – Bármit megtesznek, hogy a kedvemre tegyenek. Értékes ajándékokkal halmoztak el, és pénzt is adtak, amit persze elrejtettem előletek, nehogy féltékenyek legyetek, és olyan álszent módon viselkedjetek, mint most is. Elvettétek volna az ékszereket meg a pénzt tőlem, ha tudtok róla, igaz? Csakhogy én nem adtam rá lehetőséget. Sokkal okosabb vagyok, mintsem gondolnád, anyám.

Lola hányingerrel küszködve lehunyta a szemét. – Hány férfival feküdtél le?

– Honnan tudnám? Hát nem figyeltél? Épp most mondtam, hogy egy idő után már nem számoltam őket. Nem kellett mást tennem, csak hagynom, hogy egy kis ideig használják a testemet. Imádtak engem, és én hagytam. Szebb vagyok, mint az összes hollywoodi színésznő együttvéve, és hamarosan híres leszek. Csak várj és meglátod. Mellesleg, szeretem is a szexet. Igazán kellemes, ha jól csinálják. Te egyszerűen nem érted meg a modern nőket. Öreg vagy már, kiszáradt vén csont. Fogadjunk, arra sem emlékszel, mi is az a szex.

– Pénzt fogadtál el érte? Tudod, mivé tesz ez?

– Felszabadulttá.

Carrie ellépett az ajtótól. – Nem, Jilly, mocskos kis kurvát csinál belőled. Nem is leszel soha más.

– Nem tudod, mit beszélsz – kiabálta Jilly. – A férfiak nem úgy akarnak téged, ahogy engem. Én megőrjítem őket, és akkor rád se bagóznak. Szabad nő vagyok, ezért féltékeny vagy rám.

– Gyere, anya, menjünk innen – érintette meg Lola vállát Carrie.

Jilly a párnába fúrta a fejét. – Ez az, menjetek el. Elálmosodtam. Menjetek már és hagyjatok pihenni.

Carrie-nek úgy kellett a kocsihoz segítenie az anyját. Még soha nem látta ennyire kétségbeesettnek Lolát, és ez megijesztette.

Lola üres tekintettel bámult ki a szélvédőn, miközben elhajtottak a kórháztól. – Te mindig tudtad, hogy milyen, és megpróbáltad elmondani, de én nem hallgattam rád. Mintha ködfelhő lebegett volna a szemem előtt.

Carrie bólintott. – Valami baj van Jillyvel. A gonoszsága már túlmegy… szóval, nem normális.

– Én tettem ilyenné? – kérdezte Lola zavartan. – Az apád elkényeztette, és miután itt hagyott minket, én kényeztettem tovább, hogy ne érezze magát elhagyottnak. Én teremtettem azt a szörnyet, amivé lett?

– Nem tudom.

Egyikük sem szólt, amíg haza nem értek. Carrie felhajtott a kocsibejáróra, leparkolt a garázs előtt és leállította a motort. Már az ajtót nyitotta, amikor Lola megragadta a karját.

– Annyira sajnálom, ahogy bántam veled – kezdte zokogva. – Jó lány vagy, én annyi éven át természetesnek vettem, hogy az vagy. Jilly körül forgott az életünk. Úgy tűnik, hogy az elmúlt tizennyolc év nagyobb részét azzal töltöttem, hogy biztosítsam az ő nyugalmát… boldogságát. Szeretném, ha tudnád, hogy milyen büszke vagyok rád. Soha nem mondtam, igaz? Azt hiszem, hogy ez a szörnyű rémálom felismertette velem, hogy mennyire értékes ember vagy. Szeretlek, Carrie.

Carrie nem tudta, mit válaszoljon erre. Nem emlékezett rá, hogy anyja valaha is mondta volna neki, hogy szereti. Úgy érezte magát, mint aki éppen most nyert meg egy versenyt, de tévedésből. A dédelgetett kedvenc kegyvesztett lett, és mivel egyedül ő maradt a porondon, neki adták a díjat.

De ez nem volt elég. – Mit akarsz most Jillyvel kezdeni? – kérdezte.

– Ráveszem, hogy helyesen cselekedjen.

Carrie elhúzódott. – Még mindig nem érted. Ő nem fog helyesen cselekedni. Talán nem is képes rá. Nem tudom. Anya, ő beteg.

Lola a fejét rázta. – Csak elkényeztetett, de én meg tudom…

Carrie egy mozdulattal elhallgattatta. – Még mindig álomvilágban élsz – morogta. Becsapta a kocsiajtót maga mögött, és szó nélkül bement a házba.

Lola némán követte. A konyhában leakasztott egy kötényt a fogasról és maga elé kötötte.

– Emlékszel még, mi történt a nyolcadik születésnapomon? – húzott ki egy széket az asztaltól.

Lola nem fordult meg, remélve, hogy így elkerülheti a kellemetlen emlék felidézését. – Ne most, drágám. Terítsd meg inkább az asztalt, én pedig az ebédhez látok.

– Megvetted nekem a Barbie-babát, amit annyira szerettem volna.

– Carrie, nem akarok most erről beszélni.

– Ülj le. Ezt meg kell beszélnünk.

– Olyan régen történt már. Miért kell most újra feleleveníteni?

De Carrie nem hátrált meg. – Aznap éjjel bementem a szobátokba.

– Carrie, nem akarok….

– Ülj már le, a fene vigye el! Nem élhetsz így tovább. Muszáj szembenézned a valósággal. Ülj le, anya. – Legszívesebben megragadta volna, hogy jól megrázza, hátha attól magához tér.

Lola feladta. Mereven leült lányával szemben, kezét összefonta az ölében. – Emlékszem, apád nagyon felháborodott a vádjaidon – mondta. – Jilly meg hangosan zokogott. Olyan patáliát csaptál aznap éjjel, hogy az egész házat felverted.

– A babámat akarta. Amikor nem adtam neki, megfenyegetett, hogy kivájja a szemem egy ollóval. Éjfél körül ébredtem fel, és ott állt az ágyam mellett, kezében a te metszőollóddal. Beteges vigyor ült az arcán. Csattogtatta az ollót, aztán magasba emelte az új babámat, hogy lássam, mit csinál vele. Kiszúrta a szemét, anya, és a vigyor az arcán… iszonyú volt. Sikítani akartam, de lehajolt hozzám és a fülembe suttogta: „Most te következel.”

– Túl kicsi voltál még, semhogy emlékezhetnél arra, mi is történt pontosan. Elefántot csináltál a bolhából.

– Ó, egyáltalán nem – tiltakozott Carrie. – Pontosan így történt. Te nem láttad azt az őrült tekintetet, de én mondom neked, hogy meg akart ölni aznap éjjel. Ha egyedül lettem volna vele a házban, meg is teszi.

– Nem, nem. Csak rád akart ijeszteni – erősködött Lola. – Soha nem lenne képes ártani neked. Jilly szeret téged.

– Ha te és apa nem lettetek volna ott, biztos bántott volna. Jilly őrült, anya. Az nem érdekel, hogy vele mi történik, de most itt van egy ártatlan csecsemő is. – Mély levegőt vett, aztán kibökte. – Azt hiszem, rá kell vennünk, hogy adja örökbe a kicsit.

Lolát feldühítette a javaslat. – Szó sem lehet róla – csapott tenyerével az asztalra. – Az a baba az unokahúgod, nekem pedig az unokám, és nem engedem, hogy idegenekhez kerüljön.

– Csak így van esélye egy rendes életre – vitatkozott Carrie. – Már így is hatalmas hátránnyal indul pusztán azért, mert Jilly az anyja, és csak reménykedhetünk, hogy bármi is sikerült félre a nővéremben, az nem örökölhető.

– Ó, az isten szerelmére! Az egyetlen baj Jillyvel, hogy túlzottan szabadjára lett engedve. Rengeteg lány cicázik manapság a férfiakkal. Ez természetesen nem helyes – tette hozzá gyorsan. – De megértem, miért érezte úgy Jilly, hogy szüksége van a férfiak szeretetére. Az apja elhagyta, és csak azt akarta, hogy…

– Tudod egyáltalán, hogy mit beszélsz? – kiáltott rá Carrie. – Néhány pillanatig azt hittem, felismerted végre, hogy milyen is Jilly valójában, de úgy látom, tévedtem. Nem akarod meglátni az igazságot. Azt kérdezted tőlem, hogy te teremtetted-e azt a szörnyet, amivé lett. Emlékszel?

– Azt akartam mondani, hogy szörnyen viselkedik, de Jilly most anya lett. Majd meglátod, amikor visszamegyek a kórházba és hazahozom őt meg a kisbabáját. Minden rendben lesz.

Carrie úgy érezte magát, mintha a falnak beszélne. – Azt hiszed, hogy feltámad benne az anyai ösztön?

– Igen – mondta határozottan Lola. – Majd meglátod – ismételte. – Jilly helyesen fog cselekedni.

Carrie feladta. Émelyegve felvonult a szobájába, és ott is maradt egész nap. Másnap reggel, amikor lement a konyhába, üzenet várta az asztalon. Anyja vásárolni ment – kiságyat, babaruhát és gyerekülést a kocsiba.

– Álomvilág – morogta Carrie.

Hétfőn reggel Lola bement a kórházba, hogy hazahozza Jillyt és a kislányt, akinek még mindig nem volt neve. Carrie nem volt hajlandó vele menni. Anyjának azt mondta, hogy aznap korán kell kezdenie Sammynél, és elment, mielőtt Lola kérdezősködhetett volna.

Jilly már várta az anyját. Teljesen felöltözve állt a tükör előtt és a haját fésülgette. Kezével a vetetlen ágy közepén bömbölő apróság felé intett, és azt mondta Lolának, hogy megtarthatja, ha akarja, vagy odaadhatja valakinek – őt igazán nem érdekli, hogy mi lesz a kicsi sorsa. Aztán felkapta az előre becsomagolt kistáskát és kisétált a kórházból, melltartójában azzal a pénzzel, amit húga tanulmányaira félretett pénzéből lopott el.

A pénzfelvétel csak két héttel később jelentkezett a bankszámlán. Carrie őrjöngött. Keményen megdolgozott azért a pénzért, és eltökélte, hogy mindenáron visszaszerzi. Be akarta jelenteni a lopást a rendőrségen, de Lola nem engedte.

– Nem teregethetjük ki a családi szennyest – jelentette ki határozottan.

Carrie a következő évben érettségizett, és két állást is vállalt azon a nyáron. Lola saját megtakarított pénzének egy részét felajánlotta lánya főiskolai tandíjához, Carrie pedig talált magának kisegítő munkát a kollégiumban, amivel hozzájárulhatott a költségekhez. Amikor hazament a karácsonyi szünetre, jóformán rá se bírt nézni Jilly kislányára. De Avery nem az a fajta gyerek volt, aki mellett csak úgy el lehet menni. Elég volt egy-két mosoly, és Carrie automatikusan visszamosolygott rá. Valahányszor hazament, a kötelék egyre szorosabb lett. A kicsi imádta őt, és bár Carrie soha nem mondta ki nyíltan, de az érzés kölcsönös volt.

Avery volt a legokosabb, legaranyosabb kislány a világon, és Carrie a maga módján mindent elkövetett, hogy pótolja az édesanyját. Kétség nem fért hozzá, hogy rendelkezik anyai ösztönnel. Bármit megtett volna, hogy a kicsit biztonságban tudja.

És tessék, itt állnak öt évvel később, és Jilly még mindig képes fájdalmat okozni nekik.

– Így volt, Carrie? Gyűlölt engem?

Carrie-nek kényszeríteni kellett magát, hogy odafigyeljen a gyerek kérdésére. Kezét a kislány derekára tette, magához ölelte, vett egy mély lélegzetet és úgy kérdezte. – Mit törődsz vele, hogy Jilly mit gondolt rólad?

– Nem tudom – vonta fel a vállát Avery.

– Figyelj rám, kicsim. A te semmirekellő mamád valószínűleg gyűlölt téged, de nem azért, amilyen voltál, amikor megszülettél. Tökéletes kisbaba voltál. Jilly egyszerűen nem akarta vállalni a felelősséget. – Az ágy mellett álló székre mutatott. – Valami nagyon fontosat szeretnék neked mondani, és azt akarom, hogy figyelj rám, szóval ülj le.

Avery gyorsan engedelmeskedett.

– Talán még nem vagy elég idős ahhoz, hogy ilyesmit hallj, de akkor is elmondom neked. Az anyukád valószínűleg őrült.

Avery elkeseredett. Azt hitte, valami új dolgot fog hallani. – Ezt már mondtad, Carrie. Nem is egyszer.

– Csak emlékeztetni szerettelek volna. Jilly soha nem volt normális. Az az igazság, hogy már régen be kellett volna zárni a diliházba.

Averyt izgatta a gondolat, hogy az anyját becsukják.

– Mi az a diliház?

– Olyan hely, ahová a beteg embereket zárják.

– Jilly beteg?

– Igen, de nem olyan betegségben szenved, amiért sajnálnunk kéne. Irigy és tele van gyűlölettel. Egyszerűen őrült. Nem is lehet normális, aki képes elhagyni egy ilyen csodálatos gyermeket, mint te vagy – tette hozzá Carrie. Előrehajolt és hátrasimította a kislány haját a szeméből. – Az anyád úgy nőtt fel, hogy hiányzott valami nagyon fontos a fejéből. Lehet, hogy nem szociopata, de átkozottul közel van hozzá.

Avery szeme tágra nyílt. – Carrie, azt mondtad átkozottul – suttogta.

– Tudom, mit mondtam, és azt is tudom, miről beszélek.

Avery felállt és Carrie mellé telepedett az ágyra. – De én nem tudom, hogy miről beszélsz – fogta meg nénikéje kezét.

– Megmagyarázom. Szociopatának hívjuk az olyan embert, akinek nincs lelkiismerete. Még mielőtt megkérdeznéd, elmondom azt is, mi az a lelkiismeret. Valami, ami a fejedben lakozik, és rád szól, ha valami helytelen dolgot teszel. A lelkiismeret az, amitől az ember… rosszul érzi magát.

– Mint amikor azt mondtam a nagymamának, hogy gyakoroltam a zongorán, pedig nem is, és ő megdicsért, hogy jó kislány vagyok, de nem voltam az, mert hazudtam, és ettől nagyon rosszul éreztem magam?

– Igen, pontosan – helyeselt Carrie. – Anyukádnak nincs se szíve, se lelke, ez az igazság.

– Mint abban a dalban, amit úgy szeretsz énekelni? Olyan szívre és lélekre gondolsz?

– Igen, pont mint a dalban – biztosította Carrie. – Jillynek egyszerűen nincs hely a szívében olyan érzelmekre, amelyek nem hozzá kapcsolódnak, vagy amikből nincs haszna.

Avery az oldalához simult és felnézett rá gyönyörű, ibolyakék szemével, amelyet anyjától örökölt, de ha lehet, még szebb volt. Carrie látni vélte bennük az ártatlanságot és a jóságot. – Jillyt túlságosan lefoglalta az, hogy magát szeresse, és így nem maradt ideje, hogy másokat is megszeressen, de nem szabad, hogy emiatt rossz érzés legyen benned. Nem a te hibád. Ugye, hiszel nekem?

Avery komolyan bólintott. – Igen, az egész az én semmirekellő mamám hibája.

– Így igaz – mosolygott rá megkönnyebbülten Carrie.

– Nekem van lelkem?

– Igen. A te semmirekellő mamádat kivéve mindenkinek van lelke.

– Whiskersnek is volt lelke, mielőtt Jilly megkínozta és megölte?

– Talán. – Carrie-nek eszébe jutott a macska, amelytől Jilly kegyetlenül megfosztotta.

– Hol van?

– A lelked? – Carrie-nek ezen gondolkodnia kellett, mielőtt előállt a válasszal. – Benned van, körülöleli a szívedet. A lelked olyan tiszta, mint egy angyalé, és én mindenben segíteni foglak, hogy ilyen is maradjon. Semmi közös nincs bennetek Jillyvel, ezt tudnod kell, Avery.

– De hasonlítok rá. Te magad mondtad.

– Nem az a fontos, hogy milyen a külsőd. Csak az számít, hogy mi lakozik benned.

– Jilly szeret téged és a nagymamát? Csak engem nem szeret?

Carrie elkeseredetten sóhajtott fel. – Azt hittem, megértetted, amit mondtam. Jilly senkit sem szeret magán kívül. Nem szereti a nagymamát, nem szeret engem, és nem szeret téged. Most már érted?

Avery bólintott. – Most már játszhatok az ékszerekkel, Carrie?

Carrie elmosolyodott. A kicsi talált magának egy másik, fontosabb elfoglaltságot. Figyelte, ahogy a fésülködő asztalkához siet, és beletúr a dobozba. – Tudod, mi a legjobb dolog, ami valaha is történt veled?

Avery meg sem fordult, úgy válaszolt. – Hogy te és a nagymama itt vagytok nekem.

– Valóban úgy gondolod, hogy ez a legjobb? – kérdezte meglepődve, de örömmel Carrie. – Honnan tudod?

– Mert te azt mondtad, hogy ez a legjobb.

Carrie nagyot nevetett. – Igaz, de azért van valami, ami még jobb.

– Mi az?

– Hogy neked nem kell olyan félelemben felnőnöd, mint nekem kellett. Jilly soha többé nem jön vissza. Soha nem kell őt látnod… soha. Igen, ez a legjobb.

Ahogy ezeket a szavakat kiejtette, Carrie hátán egy pillanatra végigfutott a hideg. Mintha a sorsot hívta volna ki kérkedő kijelentésével. Megidézheti vajon valaki a sátánt pusztán azáltal, hogy kijelenti, nem létezik? A jeges borzongás mintha figyelmeztetés lett volna. De nem lehetett az. Csak rémeket lát és kész. Baljós előérzetét lerázva, visszatért a munkájához.

A következő héten nagyon elfoglalt volt. Avery rózsaszínű festéket választott, és Carrie fehér szegéllyel egészítette ki. A szoba úgy nézett ki, mintha felrobbant volna benne egy tejszínes-epres tál, de Averynek tetszett. Vasárnap délutánra mindent elrendezett. Bőröndjei a kocsi csomagtartójában várták az indulást. Úgy tervezte, hogy Avery régi szobájában tölti majd az utolsó éjszakát, a rendkívül kényelmetlen díványon.

Aznap este Carrie kedvenc ételei voltak – csupa tilos étek az állandóan fogyókúrázó lány számára – sült csirke, tört krumpli és szaftos, szalonnás zöldbab. Lola friss salátát is készített a kertjében nevelt zöldségekből, de Carrie jóformán hozzá sem nyúlt. Elhatározta, hogy egy nap szünetet tart a fogyókúrában – egy csodálatos, bűntudatmentes napot –, jó étvággyal falatozott, és mindenből kétszer vett.

Az esti mese után Lola ágyba dugta Averyt, Carrie pedig bement hozzá, hogy jóéjt-puszit adjon. Felkapcsolta az éjszakai világítást, becsukta maga mögött a hálószoba- ajtót, és újra lement, hogy behozza lemaradását a papírmunkában.

Egyik munka követte a másikat, és tizenegy is elmúlt, mire felment az emeletre lepihenni. Lola már mélyen aludt a ház hátsó részében lévő szobájában. Carrie még egyszer bekukkantott Averyhez – jaj, hogy fog hiányozni a kotnyeles kis tacskó –, és majdnem felnevetett, ahogy meglátta a kislányt a hatalmas ágy közepén. A kicsin legalább öt nyaklánc és négy karkötő volt. A fényét vesztett hajék, melyből már hiányoztak a csillogó üveggyöngyök, lecsúszott fejéről és ott feküdt a kislány arca mellett a párnán, belegabalyodva a kócos fürtökbe. Avery a hátán feküdt, karjaiban egy elnyűtt mackót szorongatott. Carrie leült az ágyra, és nagyon óvatosan, nehogy felébressze a kislányt, levette róla az ékszereket.

A csecsebecséket visszarakta a dobozba, majd halkan az ajtóhoz sétált. Már majdnem becsukta, amikor Avery megszólalt. – Jó éjt, Carrie.

Mire Carrie megfordult, a kislány már le is hunyta a szemét. Az utcai lámpák beáramló fényében Avery egy kis angyalra hasonlított. Carrie arra gondolt, hogy akkor sem szerethetné jobban, ha a saját gyermeke lenne. Elsöprő erővel tört rá az ösztön, hogy megvédje. Gyűlölte a gondolatot, hogy másnap el kell mennie. Úgy érezte, mintha elhagyná a kislányt.

El kell mennie, emlékeztette magát. Rajta áll vagy bukik Avery jövője. Ha sikerül anyagi biztonságot teremtenie, képes lesz anyjának és unokahúgának megadni mindazt, amit szerinte megérdemelnek. Erősen gyötörte a bűntudat, de ez sem tántoríthatta el terveitől. Céljai és álmai voltak, és ezek szorosan összefüggtek Lolával és Averyvel.

– Helyesen cselekszem – suttogta maga elé, ahogy végigment az előszobán a fürdő felé. Még mindig magát győzködte, amikor belépett a zuhany alá.

Carrie éppen akkor állította legnagyobb fokozatra a zuhanyzó csapját, amikor egy kocsiajtó csapódása felébresztette Averyt. Öblös nevetést hallott, és kimászott az ágyból, hogy megnézze, ki okozta a zajt. Egy férfit és egy nőt látott. Egy öreg, ütött-kopott kocsi mellett álltak, fejüket összedugva beszélgettek és nevetgéltek.

A nőnek aranyszínű haja volt, a férfinak sötét. A férfi valamit tartott a kezében. Avery óvatosan kukucskált ki a függöny mögül, nehogy azok odalent észrevegyék. A férfi felemelt egy üveget és jó nagyot kortyolt belőle. A nőnek nyújtotta a palackot, aki hátravetett fejjel követte példáját.

Mit csinálnak ezek a nagymama háza előtt? Avery letérdelt és bebújt a csipkefüggöny mögé. Amikor a nő megindult a járdán a ház felé, gyorsan lebukott. A sötét kinézetű férfi nem követte a nőt, lábát keresztbetéve, kényelmesen nekidőlt a kocsinak. Kortyolt egy utolsót, aztán hanyag mozdulattal eldobta az üveget. Az összetört üveg hangja majdnem olyan volt, mint Avery felhörrenése. A nagymama mindig azt mondta neki, hogy nem szabad szemetelni.

A férfi nem a házat nézte, az utcát figyelte, ezért Avery úgy gondolta, nyugodtan felegyenesedhet, és jobban megnézheti magának. Ahogy a férfi megfordult, a kislány látta, hogy valami be van dugva a hátsó zsebébe. Mi lehet az? Talán egy másik üveg? A sötét kinézetű férfi biztos szörnyen szomjas lehet, mert hátranyúl és előveszi a palackot a zsebéből. Csakhogy az a valami mégsem palack volt. Avery ijedten felszisszent. A rossz bácsi egy fénylő, fekete pisztolyt tartott a kezében. Pontosan olyant, amilyent a tévében is látott már.

Annyira izgatott volt, hogy megijedni is elfelejtett. Alig várta, hogy eldicsekedhessen Peytonnek azzal, amit látott. Vajon felébressze a nagymamát és Carrie-t, és szóljon nekik a pisztolyról? Talán felhívják Friendly rendőr bácsit, és ő eljön és elviszi a rossz bácsit.

Avery nagyot ugrott, amikor valaki dörömbölni kezdett a bejárati ajtón. A néni az, gondolta a kislány, és a nagymamát hívja.

A néni nagyon csúnya szavakat kiabált. Avery visszarohant az ágyhoz, és gyorsan bebújt a takaró alá, hátha a nagymama megnézi, alszik-e, amikor lejön, hogy megmondja a néninek, ne kiabáljon itt. Tudta, hogy mit fog mondani a nagyi. – Tán fel akarod kelteni a holtakat? Igen, biztosan ezt fogja mondani. Carrie-nek is mindig ezt szokta mondani, ha az túl hangosra állította a tévét vagy a magnót. De ha a nagymama benéz, mielőtt lemegy, és látja, hogy nincs az ágyában, akkor Avery soha nem fogja megtudni, hogy mi is történt.

Ha valami fontosat akar az ember megtudni, akkor néha helytelenül kell viselkedni. Peyton azt mondta neki, hogy nem is olyan borzasztó bűn, ha kihallgatja mások beszédét, csak nem szabad elmondania senkinek, hogy mit hallott.

A dörömbölés egyre erősebb lett, ahogy a néni azt követelte, hogy a nagymama engedje őt be.

A nagymama kinyitotta az ajtót, és a néni tovább kiabált. Avery minden szót értett. Már nem volt kíváncsi. Félni kezdett. Ledobta a takarót és a földre ugrott. Hasra feküdt és bekúszott az ágy alá. A fejtámláig mászott és ott összegömbölyödött. Nagylány már, egy nagylány nem sír. Csak azért folynak a könnyei, mert túl szorosan zárta össze a szemét. Két kezét a fülére szorította, hogy ne hallja a szörnyű kiabálást.

Avery már tudta, kicsoda a rossz néni. Az ő semmirekellő mamája, Jilly, aki azért jött, hogy őt magával vigye.

1. fejezet

A várakozás megőrjítette Averyt. Apró irodájában ült, egyik lábát átvetette a másikon, hátával a falnak támaszkodott és ujjaival idegesen dobolt az asztalon, míg másik kezével jégtömlőt szorított sebesült térdéhez. Mi tart ilyen sokáig? Miért nem hívja már Andrews? Mereven bámulta a telefont, hátha ezzel csengésre bírja. De semmi. Meg se nyikkan. Megpördült a forgószékkel és századszor is ellenőrizte, mennyi az idő. Az óra 10.05-öt mutatott, pontosan annyit, mint tíz másodperccel azelőtt. Az isten szerelmére, igazán történhetne már valami.

Mel Gibson felállt, áthajolt az asztalaikat elválasztó fal fölött és együttérzően nézett rá. Valóban így hívták, de Mel úgy gondolta, hogy ilyen névvel senki nem fogja komolyan venni a cégnél, és ez hátráltatja a karrierjét. Mégis visszautasította segítőkész kollégáinak javaslatát, hogy változtassa meg nevét Brad Pittre.

– Szia, Brad – köszönt neki Avery. Társaival még mindig az új nevet próbálták, hogy mennyire illik a fiúra. Az előző héten a George Clooney volt soros, de a férfi arra is úgy reagált, mint ezen a héten a Bradre. Komor pillantás kíséretében közölte, hogy ő nem George, és nem Brad, sőt nem is Mel, hanem Melvin.

– Bizonyára vannak már híreid – kezdte Melvin.

Avery nem hagyta magát felbosszantani. A férfi magas volt, igazi stréber kinézetű, elképesztő méretű ádámcsutkával. Megvolt az az idegesítő szokása, hogy középső ujjával tolta fel állandóan lecsúszó vastag, fémkeretes szemüvegét. Margo, Avery egyik munkatársa azt állította, hogy szándékosan csinálja. Így adja a többiek tudtára, hogy ő mennyivel felsőbbrendű.

Avery nem értett vele egyet. Mel soha nem tenne illetlen dolgot. Egyfajta etikai kódex szerint élt, amelyet hite szerint az FBI testesített meg. Odaadó volt és lelkes, megbízható, szorgalmas és ambiciózus. Pontosan úgy öltözött, ahogy az állás megkövetelte… egy apró szépséghibával. Noha még csak 27 éves volt, öltözéke leginkább az ötvenes évek ügynökeinek viseletét idézte. Fekete öltöny, fehér, hosszú ujjú ing legombolt gallérral, keskeny fekete nyakkendő, fekete, csillogó lakkcipő. Előírásszerűen rövid haját a fodrász kéthetente igazította, nehogy hosszabbra nőjön a megengedettnél. Bármilyen helyzetben képes volt idézni Jimmy Stewartot az FBI-sztoriból. De mindezekhez a furcsa szokásokhoz pengeéles ész társult, és Mel alapvetően csapatjátékos volt. Csak meg kell tanítani lazítani, akkor nem lesz vele semmi baj.

– Úgy értem, nem gondolod, hogy kellett volna már híreket kapnod? – A férfi hangja visszatükrözte azt az aggodalmat, amit Avery érzett.

– Korán van még. – De öt másodperc sem telt el, amikor újra megszólalt. – Igazad van. Már hírt kellett volna kapnunk.

– Nem – helyesbített a férfi. – Neked kellett volna híreket kapnod. Lou-nak, Margónak és nekem semmi közünk ahhoz, hogy értesítetted a különleges kommandót.

– Más szóval, ha tévednék, te mosod kezeidet?

– Nem erről van szó, de értsd meg, szükségem van erre az állásra. Ez áll legközelebb az ügynöki munkához. Az én látásommal…

– Tudom, Mel.

– Melvin – javította ki automatikusan a férfi. – És nem akármilyen előnyökkel jár.

– Igen, de a fizetés pocsék – kapcsolódott be Margo a beszélgetésbe.

– Akárcsak a munkakörülmények – vont vállat Mel. – De mégis… az FBI.

– Mi bajotok a munkakörülményekkel? – állt fel Lou is. Asztala balra volt Avery asztalától, vele szemben Margóé, míg Mel Averyvel szemben ült. A ketrec, ahogy általában az apró irodát maguk között emlegették, a gépterem mögött volt, és a vízmelegítők és kompresszorok zaja tette pokollá a napjaikat. – De tényleg, mi a baj vele? – kérdezte zavartan.

Lou-nak szokás szerint, fogalma sincs, mi történik körülötte, gondolta Avery. Valahányszor a férfira nézett, mindig a Peanuts rajzfilmek Pig Pen figurája jutott eszébe. Lou mindig kócos volt. Zseniális elme, de ugyanakkor a száját sem találta el evés közben, ezért rövid ujjú ingén mindig díszelgett legalább egy folt. Ezen a délelőttön kettővel is dicsekedhetett. Az egyik a Margo által hozott epres fánk nyoma, közvetlenül alatta pedig az ingzsebében tartott patronos toll hagyott emléket fekete paca formájában.

Lou aznap éppen harmadszor gyűrte be ingét a nadrágba. – Én szeretek itt dolgozni. Olyan barátságos.

– Az alagsorban dolgozunk, még csak ablak sincs itt – mutatott rá Margo a nyilvánvaló tényre.

– És akkor mi van? – vonogatta a vállát Lou. – Attól még nem kevésbé fontos a munkánk. Mindannyian egy csapathoz tartozunk.

– Jobb szeretnék egy olyan csapathoz tartozni, ahol ablak is van a szobában – jegyezte meg Margo.

– Nem kaphatsz meg mindent. Hogy van a térded, Avery? – váltott hirtelen témát.

A lány óvatosan levette a jégtömlőt a lábáról, és megszemlélte a sebet. – A daganat lelohadt.

– Mi történt? – kérdezte Mel. Ő volt az egyetlen, aki még nem ismerte a történteket.

– Majdnem megölte egy öreglány. – Margo beletúrt rövid, göndör hajába.

– A Cadillacjével – tette hozzá Lou. – A parkolóházban történt. Az öreg hölgy nyilván nem vette észre Averyt. Igazán nem ártana felülvizsgálni, hogy hány éves korig újítják meg a jogosítványokat.

– Elütött?

– Nem – felelte Avery. – Sikerült félrevetődnöm az útjából, amikor a motort bőgetve befordult a sarkon. Zuhanórepülésben érkeztem egy Mercedes motorháztetejére és alaposan beütöttem a térdemet. Felismertem a kocsit. Mrs. Speigelé, aki ugyanabban a házban lakik, ahol én. Azt hiszem, legalább kilencvenéves. Nem lenne már szabad vezetnie, de hébe-hóba mégis kocsiba ül, hogy elintézzen néhány dolgot.

– Megállt? – kérdezte Mel.

A lány megrázta a fejét. – Szerintem észre sem vett. Olyan sebességgel robogott, hogy örültem, hogy nem járt arra más is.

– Igazad van, Lou – mondta Margo. Egy pillanatra eltűnt az asztala mögött. Fogott egy doboz fénymásolópapírt, a sarokba húzta, majd ráállt. Ettől hirtelen olyan magas lett, mint Mel. – Tényleg korhatárt kellene bevezetni a jogsimeghosszabbításnál. Avery azt mesélte, hogy a nő olyan kicsi, hogy nem is látszott ki az ülésből, csak egy szürke hajpamacsot látott.

– Ahogy öregszünk, úgy zsugorodik a testünk – bölcselkedett Mel. – Gondolj csak bele, Margo. Mire kilencven leszel, észre sem fognak venni, olyan apró leszel.

Margo, aki a 160 centit se érte el, nem sértődött meg. – Majd magasabb sarkú cipőt veszek fel.

A telefon csörgése félbeszakította a beszélgetést. Avery felpattan és önkéntelenül az órára nézett. Tíz óra tizennégy volt.

– Ez lesz az – suttogta a második csörgésnél.

– Vedd fel! – követelte idegesen Margo.

Avery a harmadik csöngésnél vette fel a kagylót. – Avery Delaney.

– Mr. Carter várja önt az irodájában tíz óra harminckor.

A lány felismerte a hangot. Carter titkárnőjének jól kivehető maine-i akcentusa volt. – Ott leszek.

Három szempár meredt rá várakozóan, ahogy letette a kagylót. – Ó, édes istenem! – suttogta.

– Mi van? – kérdezte Margo. Ő volt a legtürelmetlenebb a csapatból.

– Carter látni akar.

– Ajaj, ez nem jót jelent – csóválta meg a fejét Mel, aztán rájött, hogy ezt nem kellett volna mondania, ezért gyorsan hozzátette. – Szeretnéd, ha veled mennénk?

– Megtennéd? – csodálkozott Avery.

– Nem szívesen, de meg.

– Rendben, de ne aggódj. Elviszem egyedül a balhét.

– Én mégis azt hiszem, hogy jobb lenne, ha mindannyian mennénk – mondta Margo. – Tömeges kivégzés. Már úgy értem, hogy valamennyien benne voltunk, nem igaz?

– Igen – bólintott Avery. – De ti hárman megpróbáltatok lebeszélni arról, hogy Andrewshoz forduljak. Emlékeztek? Én vagyok az, aki az egészet elszúrta. – Felállt, a jégtömlőt feltette az irattartó tetejére és a kabátjáért nyúlt.

– Ez semmi jót nem jelenthet – mondta újra Mel. – Megtörik a parancsnoki láncot. Nagy baj van, ha a főnök főnöke akar látni. Cartert nemrég nevezték ki a belső ellenőrzés élére.

– Ami azt jelenti, hogy ő most a főnök főnökének a főnöke – szólt közbe Margo.

– Kíváncsi vagyok, hogy mindegyik főnök ott lesz-e – jegyezte meg Lou.

– Lehet – morogta Avery. – Talán össztüzet zúdítanak rám. – Begombolta kosztümkabátját és a többiekre nézett. – Na, hogy nézek ki?

– Mint akit elgázoltak – mondta Mel.

– Kiszakadt a harisnyád – figyelmeztette Margo.

– Tudom. Azt hittem, van másik a fiókomban, de tévedtem.

– Nálam van egy fölösleges.

– Köszönöm, Margo, de te alacsony vagy, én meg nem. Mel, Lou, forduljatok el.

Amikor a két férfi hátat fordított neki, Avery gyorsan a szoknyája alá nyúlt és lehúzta a harisnyáját. Újra felvette a cipőjét.

Most sajnálta igazán, hogy aznap kosztümöt vett fel. Általában nadrágot és blúzt hordott, de mivel ebédre volt hivatalos, ezért összeszedte magát és felvette azt az Armani kosztümöt, amit Carrie-től kapott két évvel azelőtt. A gyönyörű gyöngyházszürke együtteshez hozzá illő ujjatlan, V nyakú blúz tartozott. És ezentúl ez az elegáns kosztüm arra a napra fogja emlékeztetni, amikor kirúgták a cégtől.

– Kapd el – dobott felé Margo egy vadonatúj, még bontatlan csomag harisnyát. – Stretch, minden méretre jó. Kötelező harisnyát hordanod. Ismered a szabályzatot.

Avery elolvasta, mi van a zacskóra írva. Valóban azt ígérte, hogy minden méretre alkalmas. – Köszönöm. – Újra leült. Mivel hosszú lábai voltak, félt, hogy el fogja szakítani, de amikor felhúzta a derekára, úgy látszott, tényleg nem hazudott a felirat.

– El fogsz késni – figyelmeztette Mel, miközben Avery a szoknyáját igazgatta. Hogy nem vette észre eddig, hogy milyen rövid? Alig a térdéig ér.

– Még van négy percem. – Gyorsan feltett egy kis szájfényt, haját összefogta egy csattal és újra belebújt a cipőjébe. Csak akkor vette észre, hogy milyen laza a jobb cipőjének a sarka. Biztos akkor törte el, amikor a Mercedesre zuhant.

Most már nincs mit tenni, gondolta. Mély levegőt vett, kihúzta magát és a folyosó felé indult. Térde minden lépésnél megsajdult.

– Kívánjatok szerencsét!

– Avery – kiáltott utána Mel. Megvárta, amíg a lány megfordul, és csak akkor dobta oda neki az azonosító kártyáját. – Ezt fel kell tenned.

– Igen, persze. Bizonyára el akarják majd venni, mielőtt kikísérnek az épületből.

Margónak is volt mondanivalója. – Figyelj, Avery, fogd fel úgy, ha kirúgnak, legalább nem kell a rengetek munka miatt aggódnod, ami azalatt halmozódna fel, míg a nagynénéddel élvezed az édes életet azon a flancos üdülőhelyen.

– Még nem döntöttem el, hogy a nénikémmel megyek-e. Ő még mindig azt hiszi, hogy gyerekeket fogok kísérgetni a fővárosban.

– Igen, de most, hogy lemondták, magadat is kényeztethetnéd egy kicsit – erősködött Margo.

– Igaza van Margónak – csatlakozott Lou is. – Akár egy hónapot is eltölthetsz Utópiában, és közben csiszolgathatod az életrajzodat.

– Itt már nincs segítség, fiúk. – Avery vissza se nézett, úgy ment ki.

Carter irodája a harmadikon volt. Avery máskor egyszerű tornagyakorlatnak tartotta volna, de most sajgó térdével és veszedelmesen mozgó cipősarkával jobbnak látta nem kockáztatni. Még az alatt a rövid idő alatt is elfáradt, amíg eljutott a liftig. Mialatt a liftre várt, elpróbálta, hogy mit fog válaszolni, amikor Carter megkérdezi, hogy mi az ördögöt művelt.

Az ajtó kinyílt. Előrelépett, amikor halk roppanást hallott. Lenézett és észrevette, hogy a cipősarka beszorult a lift résébe. Mivel egyedül volt, felhúzta a szoknyáját és letérdelt, hogy kiszabadítsa a cipőt. Ekkor a liftajtó becsukódott, egyenesen a fejére.

Avery halk szitokkal esett hátra. A lift megindult felfelé. A lány megkapaszkodott, a törött sarkat a markába fogta és éppen időben sikerült talpra kecmeregnie. Az ajtó kinyílt a földszinten. Mire elérték a harmadik szintet, a lift zsúfolásig megtelt, és ő a hátsó falhoz szorult. Sűrű bocsánatkérések közepette tört utat magának az ajtóig, majd kisántikált a folyosóra.

Szerencsétlenségére Carter irodája a folyosó végén volt. Az ajtó olyan messze volt, hogy el sem tudta olvasni az ajtóra erősített névtáblát.

A francba, gondolta és lassan elindult. Félúton járt, amikor megállt pihenni, közben megnézte az óráját. Még egy perce van. Meg tudja csinálni, buzdította magát, és újra elindult. A csat kiesett a hajából, de sikerült elkapnia, mielőtt a padlóra esett volna. Visszarakta a helyére és továbbment. Kezdte azt kívánni, bárcsak Mrs. Speigel kocsija tényleg elütötte volna. Akkor most nem kellene mentségeket keresgélnie, Carter felhívhatná a kórházban és telefonon keresztül közölhetné vele, hogy ki van rúgva.

A francba, ismételte. Lehet ennél még rosszabb?

Hát persze, hogy lehet. Abban a pillanatban, ahogy kinyitotta az ajtót, harisnyája kezdett lecsúszni. Mire a recepciós asztalhoz ért, a harisnyanadrág dereka már a csípőjénél járt.

A méltóságteljes barna nő kápráztató Chanel kosztümjében kissé döbbenten nézte közeledését.

– Miss Delaney?

– Igen.

A nő rámosolygott. – Éppen időben érkezett. Mr. Carter nagyra értékeli a pontosságot, mivel nagyon szoros a napirendje.

Avery közelebb hajolt hozzá, miközben a nő felemelte a kagylót, hogy bejelentse. – Van a közelben női mosdó?

– A folyosó végén van, a lifteken túl, balra.

Avery hátrapillantott és felmérte a lehetőségeket. Végigrohanhat az átkozottul hosszú folyosón, hogy letépje magáról azt a nyomorult harisnyanadrágot, és ezzel elkéshet a találkozóról, vagy…

A recepciós hangja zavarta meg száguldó gondolatait. – Mr. Carter máris fogadja.

Avery nem mozdult.

– Bemehet – mondta a nő.

– Az a helyzet…

– Igen?

Avery lassan kiegyenesedett. A harisnya tartotta magát. – Akkor bemegyek – mosolygott rá a recepciósra.

Megfordult és továbbra is mosolyogva megpróbált úgy járni, mintha a cipősarok még mindig a helyén lenne. Ha van egy kis szerencséje, Carter észre sem veszi, milyen állapotban van.

Kit akar átverni? A férfit arra képezték ki, hogy mindent észrevegyen.

A magas, elegáns, de már őszülő hajú férfi felállt, amikor Avery belépett. A lány közelebb bicegett. Amikor elérte az íróasztal előtt álló széket, legszívesebben belerogyott volna, de megvárta, amíg Carter engedélyt ad, hogy leüljön.

A férfi kezet nyújtott neki az asztalon keresztül, és ez volt az a pillanat, amikor a harisnya feladta a harcot. A nadrág ülepe már a térdénél járt. Avery pánikba esett, gyorsan előrenyúlt és erőteljesen megrázta a felé nyújtott kezet. Későn vette észre, hogy még mindig a jobb kezében szorongatja a letört cipősarkat. Az érettségi óta nem izzadt meg ennyire.

– Örülök, hogy megismerhetem, uram. Igazán nagy megtiszteltetés. Látni akart? Phű, milyen meleg van itt. Ugye, nem bánja, ha leveszem a felsőrészt?

Összevissza fecsegett, de semmi értelmes nem jutott eszébe. A hőmérsékletre tett megjegyzése mégis megragadta a férfi figyelmét. Hála istennek, igazak voltak a pletykák. Carternek saját hőmérséklet-szabályzója volt, és szerette, ha az irodában fagyos a levegő. Mintha csak az Északi-sarkon lettek volna. Avery azon csodálkozott, hogy a lélegzete nem látszódik. Ekkor vette észre, hogy levegőt venni is elfelejtett.

Nyugi, mondta magának. Mélyet lélegzett.

Carter lelkesen bólogatott. Nem tett említést a cipősarokról, amit a lány az asztalon lévő iratokra ejtett. – Gondoltam, hogy meleg van itt, de a titkárnőm állandóan panaszkodik, hogy fázik. Egy pillanat, máris lejjebb csavarom a szabályzót.

Avery nem várt engedélyre, hogy leülhessen. Abban a pillanatban, ahogy a férfi elfordult, felkapta a cipősarkat az aktáról, amin a saját és társai nevét olvashatta, és valósággal belezuhant a székbe. Harisnyája csomóba tekeredett a térde körül. Villámgyorsan kigombolta kabátját, lekapta magáról, és a térdére terítette.

Egy perc múlva már libabőrös volt a karja és a válla.

A francba, gondolta, minden rendben lesz. Most, hogy sikerült leülnie, szép lassan lehámozza magáról ezt az átok harisnyanadrágot. Carternek észre sem kell vennie, mi történt.

A terv nagyszerű volt, csak épp Carter keresztülhúzta számításait. A férfi nem tért vissza a székéhez, hanem odasétált hozzá és felült az asztal szélére. Avery nem volt alacsony nő, mégis hátra kellett hajtania a fejét, hogy a férfi szemébe nézzen. Mintha valami csillogást látott volna benne, amit meglehetősen különösnek talált, hacsak nem élvezi azt, hogy embereket rúghat ki. Talán mégis igazat szóltak a pletykák.

– Láttam, hogy sántikált. Hol sérült meg a térde? – érdeklődött a férfi. Lehajolt, hogy felvegye a lány hajából kiesett csatot.

– Balesetem volt – vette el Avery a csatot, amit aztán az ölébe ejtett. A férfi tekintetéből látta, hogy nem elégítette ki a válasz. – Egy idősebb hölgy… ami azt illeti, egy nagyon idős hölgy nem vett észre, amint a kocsim felé sétáltam a parkolóházban. Félre kellett ugranom előle, hogy el ne üssön. Egy Mercedes tetején landoltam, és azt hiszem, akkor tört le a cipőm sarka és sérült meg a térdem. – Még mielőtt Carter reagálhatott volna a szerencsétlen eseményre, Avery már folytatta is. – Valójában akkor még csak meglazult a sarok. Csak a liftben tört le, amikor az ajtó rácsukódott a fejemre. – A férfi úgy bámult rá, mint aki azt hiszi, hogy megőrült. – Uram, ez nem volt valami szerencsés reggel számomra.

– Akkor nem árt, ha összeszedi magát, mert ami ezután jön, még rosszabb lesz. – A férfi hangja nagyon komolyan csengett.

Avery válla megroskadt. Carter végre visszament az asztala mögé. A lány kihasználta a lehetőséget. Kezét a kabát és a szoknya alá csúsztatva, lassan letornázta a harisnyát a lábán. Nem volt könnyű, de némi fészkelődés árán sikerült kiviteleznie a gyakorlatot. A férfi lehajtott fejjel olvasni kezdte a feljegyzéseket, amit ő vagy valaki más gyűjtött össze ellene. Avery ezalatt fogta a harisnyát és apró gombóccá gyűrte. Éppen akkor sikerült visszaügyeskednie lábára a cipőt, amikor Carter végre felnézett a papírokból.

– Hívást kaptam Mark Andrewstól – kezdte Carter azon a nagyon komoly hangon, amely kirúgással fenyegetett.

Avery úgy érezte, hogy a szívverése is megáll. – Igen?

– Gondolom, ismeri őt.

– Igen, uram, de nem túl jól – mondta gyorsan Avery. – Megtaláltam a számát, és felhívtam mielőtt hazamentem.

– És ezalatt a hívás alatt meggyőzte, hogy állítsa hadrendbe a különleges kommandót a First National Banknél a… – újra lenézett, a pontos helyet keresve a papírokban.

Eldarálta a címet, majd hozzátette. – A csapat most ott van a határ közelében. – Hátradőlt, kezét összevonta a mellén. – Mondja el, mit tud a rablásokról – utasította.

Avery mély levegőt vett. Most, hogy biztonságos terepen mozgott, kezdett megnyugodni. Mivel ő gépelte be a számítógépbe az összes ügynök jelentését, és a bank jelentéseit is látta, pontosan tisztában volt minden apró részlettel.

– A rablók Politikusoknak nevezik magukat – kezdte. – Hárman vannak.

– Folytassa – sürgette Carter.

– Az elmúlt három hónapban három rablást követtek el. A férfiak valamennyien fehér ruhát viseltek. A 12. utcában lévő First National Bank épületébe március 15-én, pontosan három perccel a nyitás után léptek be. Fegyverrel tartották sakkban a személyzetet és az egyetlen ügyfelet, de nem használták a fegyvert. A férfi, aki a parancsokat osztogatta, kést szegezett a biztonsági őr torkának. Mikor a másik kettő már az ajtó felé rohant, a férfi leszúrta az őrt, eldobta a kést és a társai után sietett. Az őr semmi provokáló mozdulatot nem tett. Egyáltalán nem volt oka rá, hogy megölje.

– Valóban nem volt – mondta egyetértően Carter.

– A második rablást egy marylandi bankban követték el április 13-án. A rablás során megölték a bank igazgatónőjét. A vezető már az ajtó felé tartott, amikor hirtelen megfordult és tüzelt. Megint nem volt ok a gyilkosságra, mert az igazgatónő mindenben igyekezett teljesíteni a rablók kívánságait.

– És a harmadik rablás?

– Az is Marylandben történt, május 15-én a Goldman Banknél. Amint ön is tudja, itt két embert is megöltek, a harmadik pedig életveszélyesen megsérült, de szerencsére ő csodával határos módon felgyógyult.

– Rendben, ezek voltak a tények. Most azt mondja el, miből jutott arra a következtetésre, hogy a soron következő rablás célpontja a First National Bank egyik virginiai fióküzlete lesz?

Tekintete elbátortalanította a lányt. Avery egy ideig mereven lefelé bámult, megpróbálta rendbe szedni a gondolatait. Azt tudta, hogyan haladt lépésről lépésre a cél felé, de a nagyfőnöknek elmagyarázni a gondolatmenetet egyáltalán nem látszott egyszerű feladatnak.

– Azt hiszem, úgy mondanám, hogy egyszer csak összeállt a kép a szemem előtt. Ott volt minden... vagyis majdnem minden, benne az aktákban.

– Magán kívül mégsem jött rá senki – mutatott rá Carter. – A három rablás során három különböző bankot támadtak meg, maga mégis meggyőzte Andrewst arról, hogy újra a First National lesz a célpont.

– Így volt, uram.

– Igazán, khm… figyelemreméltó, ahogyan Andrewst rábeszélte.

– Nem hiszem, uram. – Avery remélte, hogy Andrews nem idézte szó szerint a szavait Carternek.

– Az én nevemet használta fel.

Avery érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. – Így történt, uram.

– Azt mondta Andrewsnak, hogy a parancs tőlem származik. Pontosak az információim?

Hát itt van, gondolta a lány. Most jön a kirúgás. – Igen, uram.

– Térjünk vissza a tényekhez, rendben? Szeretnék valamit tudni. A Politikusok március 15-én, április 13-án és május 15-én csaptak le. Nem tudjuk, miért pont ezeken a napokon, de maga tudja, így van? Andrewsnak legalábbis ezt mondta – emlékeztette a lányt. – De nem bocsátkozott magyarázatokba.

– Nem volt rá idő.

– Most van időnk. Hogyan találta meg az összefüggést?

– Shakespeare segített, uram.

– Shakespeare?

– Igen, uram. A rablások egyfajta rendszert követtek szinte már rituális pontossággal. Megkaptam mindhárom banktól a rablás előtti héten történt tranzakciók jegyzőkönyveit, és alaposan áttanulmányoztam őket. Arra gondoltam, hogy talán találok valamit, ami összeköti a három esetet.

Egy pillanatra elhallgatott, megcsóválta a fejét. – Tele volt az iroda papírokkal, de valóban szemet szúrt egy apróság. Szerencsére, megvoltak a lemezek is a bankoktól, így azonnal ellenőrizni tudtam a feljegyzéseket a számítógépen.

Carter megdörzsölte az állát, szemében türelmetlen fény villant. – Uram, csak egy perc türelmet kérek még. Az első rablás március 15-én történt. Nem mondd önnek ez a dátum valamit?

Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, Avery máris folytatta. – Március idusa, Julius Caesar?

Carter bólintott.

– Valószínűleg ez motoszkált az agyamban, miközben a feljegyzéseket böngésztem, és akkor észrevettem, hogy egy Nate Cassius nevű ember pénzt vett fel a bank automatájából. Akkor még nem láttam tisztán – ismerte be. – De feltűnt nekem, és arra gondoltam, ha igazam van, akkor a Politikusok vezetője nyomot hagyott nekünk. Talán csak valami beteges játékot űz velünk. Talán csak tudni akarja, mennyi időbe kerül, míg eljutunk hozzá?

Carter most már feszülten figyelt. – Folytassa – vetette oda kurtán.

– Ahogy már említettem, a dátumok eleinte megzavartak, de aztán kutatni kezdtem. Megnéztem egy római naptárat, és láttam, hogy a különböző hosszúságú hónapoknak mindig megjelölték az idusát is. Shakespeare darabjából tudjuk, hogy március idusa 15-re esett. De nem minden hónapban van 15-én, van olyan, amikor 13-ra esik a hónap idusa. Ebből kiindulva ellenőriztem a másik két rablásnál is az előtte lévő héten történt kivéteket, és találja ki, uram, hogy mit találtam.

– Nate Cassius azokból a bankokból is vett fel pénzt?

– Nem, de William Brutus pénzt vett ki az egyik bankból, Mario Casca pedig a másikból… és mindkét pénzfelvétel két nappal a rablás előtt történt. Gondolom, terepszemlét tartottak.

– Folytassa – hajolt előre Carter.

– Csak az utolsó pillanatban állt össze a kép. Ellenőriznem kellett a tranzakciókat tizenegyedikétől.

– Mert a másik három kivét két nappal a rablás előtt történt?

– Igen. Egész éjszaka a számítógép előtt ültem, az adatokat vizsgálva és egyszer csak ott volt a szemem előtt. John Ligarius úr pénzt vett fel a First National egyik kicsiny bankfiókjából hajnali háromnegyed négykor. Mind a négy név – Cassius, Brutus, Casca, Ligarius – a Caesar elleni összeesküvők nevei. Arra nem volt időm, hogy kiderítsem, kikhez tartoznak a kártyák, de azt megtaláltam, hogy arlingtoni bankokból származnak. Ezzel együtt volt minden. Ligarius a First Nationalnél vett ki pénzt, tehát az a következő célpont.

– Arra gondoltam, hogy sürget az idő, és a felettesem, Mr. Douglas nem volt elérhető. A repülőtérre ment, és teljesen lehetetlen volt, hogy beszélni tudjak vele. Az ösztöneimre hallgattam, és kezembe vettem a kezdeményezést. És inkább vállalom, hogy tévedtem és veszítsem el az állásom, mint hogy kiderüljön, igazam volt, de mégis hallgattam. Az összes feltételezésem és az abból következő intézkedéseim benne lesznek a jelentésben, amit most gépelek, és látni fogja, hogy teljes mértékben vállalom a felelősséget a tetteimért. A munkatársaimnak semmilyen szerepe nem volt abban a döntésemben, hogy felhívtam Andrewst. De hadd tegyem hozzá a saját védelmemben – folytatta sietve –, hogy én, akárcsak a többiek az osztályon, felsőfokú végzettséggel rendelkezem, és mindannyian nagyon jók vagyunk abban, amit csinálunk. Mi nem egyszerűen csak begépeljük az ügynökök jelentéseit az adatbankba, hanem elemezzük a hozzánk továbbított információkat.

– Ugyanezt teszi a számítógépes program is.

– Igen, de a gépnek nincsenek ösztönei, nincs szíve. Nekünk van. És, uram, ha már a munkáról beszélünk, szeretném megjegyezni, hogy emelkedett a minimumbér, de a fizetésünk nem.

A férfi meglepetten pislogott. – Fizetésemelést kér?

Avery arca megrándult. Talán túl messzire ment, de ha már elveszíti az állását, legalább Lou, Mel és Margo profitál belőle egy kicsit. Hirtelen düh fogta el, mert úgy érezte, hogy alábecsülik a munkájukat. Karjait határozottan összefonta és egyenesen a főnök szemébe nézett. – Ahogy átnéztem az anyagot, hogy önnek jelentsek, határozottan éreztem, hogy igazam van. Nem volt más választásom, mint tájékoztatni Andrewst, ő pedig nem mozdult addig, amíg meg nem hallotta az ön nevét. Tudom, hogy túlléptem a hatáskörömet, de szorított az idő és meg kellett…

– Elkapták őket, Avery.

A lánynak elakadt a szava. – Elnézést, hogy mondta, uram? – kérdezte végül.

– Azt mondtam, hogy Andrews és az emberei elkapták őket.

Avery maga sem tudta, miért döbbent meg ennyire a hír hallatán. – Mindet?

A férfi bólintott. – Andrews és csapata várt rájuk, és pontosan három perccel tíz után a három férfi megrohamozta a bankot.

– Megsérült valaki?

– Nem.

A lány felsóhajtott. – Hála istennek.

Carter újra bólintott. – Mind a hárman fehérben voltak. Azt is sikerült kitalálnia, mi a fehér szín jelentősége?

– Hogyne. A római szenátorok fehér tógát viseltek.

– Most kérdezik ki őket, de feltételezem, hogy maga már megfejtette, mi volt valójában a céljuk.

– Valószínűleg anarchistáknak tartják magukat, akik megpróbálták megdönteni a kormányt. Azt fogják mondani, hogy Caesart akarták megölni, talán még mártírnak is fogják tartani magukat, de mondok én valamit. Amikor végre átjutunk az összes süket halandzsán és ál-okon, marad a régi sztori. A valódi mozgatórugó a kapzsiság, a pénz volt. Csak próbáltak okosabbak lenni. Ennyi.

Avery már fölényesen mosolygott. Határozottan elégedettnek érezte magát, amikor hirtelen eszébe ötlött valami. – Uram, azt mondta, hogy ami ezután jön, az még rosszabb lesz – emlékeztette a férfit. – Mit értett ezen?

Carter az órájára nézett. – Tíz percen belül kezdődik a sajtókonferencia, és maga lesz a fő attrakció. Tudom, hogy nem szereti, ha maga van reflektorfényben. Magam sem kedvelem túlzottan a sajtótájékoztatókat, de meg kell tennünk a kötelességünket.

Avery érezte, hogy elfogja a pánik. – Mike Andrewsnak és csapatának kell a tájékoztatót tartani. Ők tartóztatták le a gyanúsítottakat. Én csak a munkámat végeztem.

– Most csak szerénykedik vagy…

Avery előrehajolt, hogy félbeszakítsa. – Uram, inkább egy gyökérkezelés.

A férfi észbekapott, és sikerült visszafojtania mosolyát, de szemébe visszatért a csillogás. – Ezek szerint az ellenérzése nagyon mélyen gyökerezik?

– Igen, uram. – Avery értékelte, hogy a férfi megpróbálja felvidítani, de nem tudott megszabadulni növekvő aggodalmától. – Kérdezhetek valamit?

– Igen?

– Miért van az aktám az asztalán? Én igyekeztem a legjobb tudásom szerint eljárni, és ha azt tervezi, hogy elbocsát…

– Közelebbről meg akartam ismerni az osztály munkáját – felelte Carter, felemelve az aktát.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Új főnököt kapnak.

Avery ennek nem örült. Ő és a többiek jól kijöttek Douglasszel, és az átállás nem lesz könnyű.

– Ezek szerint Mr. Douglas nyugdíjba vonul? Mióta csak itt vagyok, fenyegetőzik vele.

– Igen, visszavonul.

Kellemetlen, gondolta a lány. – Megkérdezhetem, hogy ki lesz az új főnök?

A férfi felnézett az aktából. – Én. – Hagyta, hogy a lány megeméssze a hírt, mielőtt folytatta volna. – Mind a négyen az én osztályomhoz fognak tartozni.

Avery felélénkült. – Új irodát kapunk?

Carter gyorsan lehűtötte a lelkesedését. – Nem, ott maradnak, ahol eddig, de hétfőtől nekem adják le a jelentéseket.

Avery megpróbált úgy tenni, mint aki örül. – Ez azt jelenti, hogy valahányszor csak beszélni akarunk magával, fel kell rohannunk négy emeletet, meg vissza? – Tudta, hogy nyavalygásnak hat, amit mond, de késő volt már, hogy visszaszívja.

– Működő liftjeink vannak, és az alkalmazottak többsége képes használni is őket anélkül, hogy a fejükre csukódna az ajtó.

Averyt nem zavarta a férfi szarkazmusa. – Igen, uram. Megkérdezhetem, hogy kapunk-e fizetésemelést? Valamennyien jócskán el vagyunk maradva az értékelésünkhöz képest.

– A maguk értékelése most van folyamatban.

– Ó! – Avery szerette volna, ha Carter előbb említi ezt az apró tényt. – És milyen vagyok?

– Ez itt az értékelés interjú része, és az interjú alatt csak én tehetek fel kérdéseket, maga pedig válaszol rá. A dolog csak így működik.

Kinyitotta az aktát, és olvasni kezdte. A lány jelentkezési lapjával kezdte, aztán a háttér-információk következtek.

– A nagyanyjával, Lola Delaneyvel élt 11 éves koráig.

– Így van.

Avery figyelte, ahogy a férfi végiglapozza az aktát, nyilvánvalóan a tényeket és dátumokat ellenőrizve. Szívesen megkérdezte volna tőle, miért kell újra végigmenni az adatokon, de tudta, ha ezt megteszi, az akár úgy is értelmezhető, hogy ellenségesen áll hozzá, ezt pedig nem akarta. Ezért inkább összekulcsolta kezeit és némán várt. Carter az új főnöke, és nem akarta rögtön az elején maga ellen hangolni.

– Lola Delaneyt megölték, mégpedig…

– Február 14-én, éjszaka – fejezte be Avery a mondatot érzelemmentes hangon. – Bálint-nap éjszakáján.

A férfi felnézett. – Maga látta?

– Igen.

Carter újra az iratokba temetkezett. – Dale Scarrettet, aki megölte, körözték. Elfogatási parancsot adtak ki ellene egy ékszerrablás kapcsán, ahol az ékszerbolt tulajdonosát meggyilkolták, és több mint négymillió dollár értékű nyersgyémánt tűnt el. A gyémántokat nem találták meg, és Scarrettet soha nem helyezték hivatalosan vád alá.

Avery bólintott. – Csak közvetett bizonyítékok szóltak ellene, és kétséges volt, hogy sikerül-e valaha rábizonyítani a rablást.

– Igaz – helyeselt Carter. – Jill Delaneyt is keresték, hogy kikérdezzék az üggyel kapcsolatban.

– Igen.

– Ő nem volt ott aznap éjjel, amikor a nagyanyja meghalt.

– Nem, de biztos, hogy ő küldte Scarrettet, hogy elraboljon engem.

– De maga nem hagyta magát.

Avery gyomra borsónyira zsugorodott. – Nem, valóban nem hagytam magam.