Roxy M.

Silvia Judge

Kedves Olvasó!

Íróként egy olyan történetet szerettem volna megalkotni, amely nem csupán izgalmas és lebilincselő, hanem mélyebb kérdéseket is felvet az emberi természetről,sötétségről és a túlélésről.

Témáját azért választottam, mert hiszem, hogy könyvem által jobban megérthetjük a szereplők érzelmi és mentális állapotát.

Hogy a látszat néha csal.

Köszönöm, hogy velem tartasz ezen az úton!

Bevezető

Ez a történet nem csupán egy sötét thriller vagy egy izgalmas pszichológiai dráma – sokkal inkább egy mélyebb utazás az emberi lélek árnyoldalaiba. Azért íródott, hogy feltárja, milyen komplex és ellentmondásos lehet az emberi természet, amikor a félelem, a vágy, a túlélés és a magány kereszteződnek.

A cselekmény középpontjában egy olyan világ áll, ahol a látszat és a valóság gyakran sokkal kegyetlenebb, mint ahogy azt elsőre gondolnánk. A főszereplők bonyolult, töredezett lelkek, akiknek történetei a túlélésről, elfogadásról,figyelemfelkeltésről és

az emberi kapcsolatok sötét oldalairól szólnak.

A könyv nem kínál egyszerű válaszokat vagy könnyű megoldásokat. Inkább arra hívja az olvasót, hogy szembenézzen azzal a kérdéssel: mennyire vagyunk képesek megérteni és elfogadni másokat – még akkor is, ha azok a legmélyebb félelmeink és sötét titkaink hordozói.

Az írás célja, hogy elgondolkodtasson milyen törékeny és összetett a bizalom, a szeretet és az árulás határa, valamint, hogy végül mindenki megtalálja sajátos de sötét útját.

Volt valami betegesen tökéletes ebben a kertvárosban. A házak úgy sorakoztak az utcasoron, mintha egy unatkozó isten kézimunkája lennének: mindegyik fehér kerítéssel, frissen nyírt pázsittal, és legalább egy kerti törpével, aki valószínűleg többet tudott a szomszédok valódi természetéről, mint ők maguk. A postaládákban helyi hírlevél, amit senki sem olvasott, csak bólogatva kidobott a szelektívbe. Itt az emberek mosolyogtak, ha megláttak, és azt mondták, „Jó reggelt!”, mintha nem gondolnák komolyan, hogy inkább dögölnél meg, mint hogy újra végighallgasd, hogyan sikerült Becky fiának a matekvizsga. A fákon madarak csicseregtek, az autóbeállókban csillogtak az SUV-k, és minden csütörtökön pontosan reggel kilenckor jött a szemétszállító. Az asszonyok kávéval a kezükben figyelték, vajon ki tett ki gyanúsan sok csontot. Ebben a rendezett pokolban lakott Roxy is. Egy sarki házban, amit csak úgy emlegettek: „a kedves, szőke nőé, aki olyan jól főz”. A ház illata gyakran megtévesztő volt – valami pikáns, húsos aromát árasztott, amitől a kutyák megőrültek, és a férfiak mindig ajánlkoztak, hogy segítenek bevinni a bevásárlást. Roxy mindig mosolygott. A mosolya olyan volt, mint a citromos pite a hűtőben: vonzó, de ha beleszúrsz, kiderül, hogy a közepe savanyú, és valami nem stimmel az állagával. Senki nem tudta, hogy a kert alatt, a rendezett rózsatövek gyökerein túl, emberi titkok rohadnak. És senki nem sejtette, hogy a tökéletesen felszolgált vacsorák története nem a piacról indult, hanem valahol egy mélyebb, sötétebb helyről. Itt kezdődik minden. Egy városban, ahol a titkokat nem csak a pincékben, hanem a mosolyok mögött rejtik el.

A legtöbb ember kávéval kezdte ugyan a napot.Roxy egy jó kis marha combbal, bár technikailag ez nem volt marha.

A hajnali nap narancssárga fénye beszűrődött a konyha ablakán, végigsiklott a hideg csempéken, majd megcsillant a rozsdamentes acélpulton, miközben óvatosan leemelte a lábasról a fedőt.

A gőz lassan szállt fel, és azonnal betöltötte a teret a pörkölt mély, gazdag illatával, amit a pirított koriander élénk, enyhén citrusos aromája egészített ki.Ám a levegőben ott lebegett még egy másik, sokkal nehezebb, olajosabb illat is — az emberi zsír sűrű aromája, amely, bár furcsán hangzik, apró mennyiségben tökéletesen lágyította az étel állagát.

– Ez tuti öt csillagos lesz, Vince – mondta halkan, miközben egy gondosan előkészített férfiujjat szórt meg rozmaringgal, mintha csak egy különleges fűszert hintene az ételre.

Vince nem válaszolt, de nem is nagyon tudott: a bal oldala már rég a fagyasztóban pihent, a jobb ujja pedig tegnap este került bele a lasagne-ba.

Roxy csak egy félmosolyt engedett meg magának.

Olyan megszokott volt, mint a mindennapi rutin része.

Miközben a gőz lassan csíkokat rajzolt a konyha már kissé párás ablakán, a fürdőszobája tükre elé lépett.Gondosan, precízen vitte fel ajkaira a vörös rúzst, majd egy utolsó pillantást vetett a tükörképére.

Tekintete éles volt és határozott, tele magabiztossággal.

– Élni tudni kell – mondta halkan. – De ölni? Na, az művészet.

Ezt majd szépen bele is varrja az új konyharuhájába, ha végzett a délelőtti hímzéssel.

Mármint tényleg: hímzéssel.

Szokásává vált mostanában, hogy apró szövegeket ölt néhány textilre – mintha minden egyes betű egy gondolatot simítana ki benne.

Ezúttal egy szív alakú textilszalvétára fogja ráírni, pontosabban: belehímezni:

„Bon appétit, bone included.”

Valaki csengetett.

Nem nyitott ajtót.

Csak állt mozdulatlanul, és meg sem rezzent.

Nem most fog ajtót nyitni.

Nem azért, mert ne hallotta volna — hanem mert egészen más tervei voltak.Előre megfontolt, gondosan időzített tervei.

Olyanok, amelyekben semmi helye nem volt egy udvariassági csevejnek.Először meg kellett győződnie róla, hogy az új gyertyakollekció nem pont úgy illatozik, mint egy balzsamozott grófnő emlékszobája.

Nem, annak inkább valami finom, otthonos illatot kellett árasztania – olyat, amire az ember azt mondja:

– Hmm… ez pont olyan, mintha frissen sült süti és egy kis titok keveréke lenne.

Mert a stílus mindennél fontosabb volt számára.

Még a boncolásnál is.

Roxy beállította a kamerát, igazított a softbox fényén, majd egy határozott mozdulattal lesimította a rózsaszín kötényét.

A feliraton apró hímzett betűk díszelegtek:

„Hogy meg ne egyenek!”

Elmosolyodott.

Voltaképp… több jelentése is lehetett.

– A kedvencem. Ironikus... – mondta, majd egy laza kacsintással fordult a kamera felé.

Egy pillanatra megállt. Várta, hogy gyűljenek a követők, közben halk, játékos hangon valami egészen mással kezdett bele, csak hogy addig is elterelje a figyelmet, amíg beindul a műsor.

– Szép jó reggelt a jelenlévőknek! Hogy vagytok? – köszönt be könnyedén, mintha épp csak beugrott volna egy reggeli pletykára.

– Dobjatok már egy megosztást! Minél többen vagyunk, annál jobb lesz!Néhány másodpercig még várakozott, figyelte a képernyőt, ahogy érkeznek az első jelek.

Közben pár játékos kacsintással tartotta fenn a hangulatot – tudta, meddig lehet húzni a feszességet.

Amikor már elég sokan összegyűltek, magabiztosan bólintott, és belevágott:

– Sziasztok, drágáim! Nagyon örülök mindenkinek! Rox vagyok, és ma ismét egy különleges fogást hoztam nektek:

lassan párolt vörösboros combpörkölt, mediterrán fűszerezéssel… és egy meglepetés csípkegarnírral.

Kacagott.

– Igen, jól hallottátok. Meglepetés. Nem spoilerezek!

A kamera képén belül egy nagy méretű lábasban lassan puhult a hús.

Közben, mintha csak a fakanalat keresné, Roxy a pult alá nyúlt, és előhúzott egy régi, megkopott táskát.

Egy ideig csak simogatta a felületét, mintha emlékek sorát olvasná ki a bőr repedéseiből.

Ki tudja, milyen gondolatok jártak közben a fejében.

A benne lapuló szerszámok nem tartoztak a klasszikus gasztronómiai kelléktárba.

Egy gyors pillantást vetett rájuk, majd csendben maga mellé helyezte őket.A saját világában élt.

Nála a boncolókés és a kézi mixelő egyaránt eszköz volt – csak más-más célra.

Megemelte a fedőt, majd a kamerába nézett, és így szólt:

– És így néz ki, amikor minden összeér. Nézzétek meg ezt az állagot... Csodás, nem?

Tudjátok mit? Most először megmutatom.

A comb felismerhetetlen volt – tökéletesen megpirult, ízlésesen fűszerezve, gusztusos látványt nyújtott, ahogy Roxy belekevert egyet a raguba.

Alig tette le a fakanalat, a telefonja ideges rezgéssel kezdett lüktetni a pult szélén. Egy üzenet... kettő... aztán hirtelen egész lavina indult el.

A kommentek és privát üzenetek egymás után villantak fel a képernyőn – Roxy alig győzte követni őket.

> „Mi ez az illat? Már a képernyőn keresztül is érzem! 😍”

„Ez most megint valami metafora, ugye...? Ugye??”

„Te beteg vagy, de imádlak. Hol lehet ilyet rendelni?”

„A hús... az valódi? 😂”

„Roxy, ez most... az a bal keze volt a fickónak a múltkori videóból?”

„Te nő vagy, de mégis egy új Dexter – jobb sminkkel.”

Roxy szája sarka megrándult.

Nem volt benne biztos, hogy ezek dicséretek, vagy csak a megszokott reakciók.

De egy biztos volt: imádták.

Egy utolsót kavart az ételben, amikor a hús egy apró részén felbukkant egy tetoválás:

> „Only God Can Judge Me”

– Mondjuk ezt csak ő vette észre – jegyezte meg magában.

A telefon elé lépett, és belekezdett:

– „Ez most tényleg egy kéz a köret mellett?” – olvasta fel a kommentet, miközben ártatlanul megvonta a vállát.

– Hé, nem én tehetek róla, ha a vendégek nem tudják, mikor kell hazamenni.

Tovább pörgetett, majd egy újabb kommentet pillantott meg:

– „A hús gyönyörű, honnan a beszerzés?”

Sunyin kacsintott a kamerába, és így válaszolt:

– Hát... mondjuk úgy, hogy házhoz jött.A következő kommentnél már nevetve csóválta a fejét:

– „A csávó a múltkori videóból nem az exed?” – sóhajtott fel.

– Túl sokat kérdezel, kisangyalom. Tartsd meg a kérdéseidet egy nyomozónak, jó?

Aztán komoly képet vágott, de a szeme még mindig nevetett:

– Na, srácok imádlak titeket, tényleg.

– Köszi a kommenteket, a megosztásokat, és hogy még senki nem jelentett fel.

– Tisztára megható.

Hirtelen közelebb hajolt a kamerához.

– Most figyeljetek, mert jön a recept szaftos része… szó szerint.

Megnyomott egy gombot, és a kamera kicsit ráközelített az asztalra, ahol már tányérra szedve gőzölgött a főfogás.

A tetején egy szál rozmaring virított, ami az egésznek olyan elegáns megjelenést adott, mintha egy menő étteremből rendelték volna – és nem... nos, az alagsorból halászta elő.

– Szóval, a recept egyszerű – mondta vidáman, miközben késsel megvágta a húst.

A belsejéből gyanús, vöröses lé buggyant ki.

– Először is kell egy... „jó alapanyag”.

Frissnek kell lennie.– Én a helyetekben kerülném a gyorsfagyasztott verziót – nevetett fel. – Tudjátok, az íz... más. Kevésbé személyes.

A chat újra felrobbant.

> „Ez most tényleg emberi comb volt?”

„Királynő vagy, Roxy!”

„A szomszédod már megint nem jelentkezett azóta, hogy főztél...”

„Csak én érzem úgy, hogy ez a nő egyszerre ijesztő és dögös?”

„Köszi az ötletet, a férjem épp idegesít.”

– Hát, ha bárki megkóstolná, csak hozzon magával egy alibit – vigyorgott, majd egy falatot levágott a „húsból”, és érzékien a szájába vette.

– Mennyei. Komolyan, ezt még Gordon Ramsay is benyelné – vagy meg is enné.

Oldalra pillantott, mintha valaki állna a tányérján, és odaszólt:

– Vince, ne nézz már úgy, mintha nem lenne ezerszer jobb a kezedből készült pörkölt, mint amit te főztél volna.

Elégedett mosollyal folytatta:

– Ha tetszett a recept, dobjatok egy szívet, osszátok meg a barátaitokkal – vagy az ellenségeitekkel. Nekik talán még jobban ízlene…

A TikTok-videója felrobbant: 67 ezer lájk, és Roxy úgy vigyorgott, mintha megnyerte volna az „Év Legstílusosabb Sorozatgyilkosa” díjat.

Senki sem vette észre, hogy a „hús” nem marha volt, ahogy azt sem, hogy ez az egész nem csupán egy receptvideó – hanem egy valódi színház.

A kommentek tényleg úgy özönlöttek, ahogy Roxy várta, és ő lett a kertvárosi anyukák új gasztrobálványa:

> „Roxy, annyira vicces vagy!”

„Hol lehet ilyen receptes kötényt kapni?”

„Ez a hús úgy néz ki, mint a volt férjem combja! 😂”

És milyen igaza volt az utolsónak.

Roxy már a bársony kanapéján üldögélt, lábait elegánsan keresztbe tette, kezében egy kristálypohárral, amelyben arcpirítóan drága, mélyvörös francia bor csillogott.

Csak az ilyen különleges alkalmakra bontotta ki ilyen palackot – amikor győzelmet ünnepelt.

Belekortyolt, elhúzta a száját, majd mosolyogva bólintott.

– Pont olyan testes, mint ő volt – jegyezte meg halkan, miközben a pinceajtó felé pillantott.

Megkocogtatta a poharát, és néma tósztot mondott az „áldozati” sikerére.

Nem a házasság, nem a gyerek, nem az anyai elismerések hozták meg számára az elégedettséget — hanem egy precízen kivitelezett vágás, egy jól eltalált tálalás, és persze... ha ölhet.

Kora délután volt, és a floridai hőség úgy tapadt a bőrre, mintha maga a pokol izzadna.

Jeges menta teát kavargatott a verandán, miközben dühös pillantásokat vetett az iPadjén éppen lejátszott ismeretlen videóra.

Egy túlságosan vidám, táncoló háziasszony lengette a fakanalát, miközben valami pillecukros, rakott borzalmat készített – ráadásul úgy, hogy közben egyetlen csepp vér sem fröccsent sehová.

– Hát, ez undorító – morogta, miközben kortyolt egyet. De nem volt benne elég gin.A nő éppen arról beszélt, hogyan kell „szeretettel főzni a családnak”, miközben Roxy olyan erősen forgatta a szemét, hogy majdnem hátraesett a hintaszékben.

– A szeretet nem karamellizálódik, drágám – mormolta. – A hőfok igen. A pszichózis.

Ujjával a képre pöccintett, megállította a videót, majd sóhajtott.

Már-már megsértődött a platform nevében is, hogy egy ilyen nő 140 ezer kedvelést kapott egy olyan receptért, amit egy hűtőmágnes is le tudott volna vezetni – és amihez ráadásul egyetlen eltűnés sem kapcsolódott.

Nulla misztikum. Nulla hírérték. Nulla ízlés.Letette a poharat, előkapta a másik telefonját és gépelni kezdte az új videója vázlatát. Egy különleges recept kellett,valami ütős.Valami személyes.

Roxy a készülékre meredt, miközben az új receptek ötletei cikáztak a fejében. „Mit szólnának egy ‘Vérvörös pörkölthöz’? Persze csak szimbolikusan, de az ízekben ott lenne a sötétség. Vagy egy ‘Titkos szelet’, amit csak a bátrak kóstolhatnak meg, és közben úgy teszek, mintha az ízek az élet legmélyebb titkait rejtenék. Vagy valami ‘Éjszakai lakoma’ – nehéz, fűszeres, épp olyan, mint egy éjszakai kaland a sötétben. „A kommentek meg biztos tolonganának: ’Ez már beteg, de valahogy mégis imádom.’”

A szomszéd fiú ma délután is túl sokáig biciklizett az ő udvara előtt.

„Egy kis borjúpofa… vagy inkább... vese? Rég készítettem belsőséget.”

– Hmmm – kuncogott magában. – Kíváncsi vagyok, hányan kedvelnék azt a videót, ahol ő a főétel.

A tartalma? „Fenntartható élet, minimalizmus, csipkés szalvéták és a család értelme.”

Persze most csak viccelt, de aztán újra lapozgatni kezdett a videók tömegében, és sajnos egy új riválisa bukkant fel.

– Nézd csak, mit művel ez a kis használt pamut tampon... – sziszegte, miközben a kijelzőn egy túlzottan mosolygós, túl fehér fogú influenszer lány kevergette a „saját” rozmaringos-fokhagymás pörköltjét.

– Máris világos: ez az én receptem. Szó szerint, szóról szóra. Csak ő él hozzá.Még.

A lány neve: Chloe Swann.

Roxy ajka egy apró fintorra húzódott, tekintete megfagyott, ahogy végignézte a mozdulatokat.

Minden porcikájában érezte a tolvajlás keserű ízét, és azt az apró, de jól ismert forróságot, amit csak az vált ki, amikor valaki elmerészkedik ellopni, ami az övé.

– Ez a kis... na, mindegy – dünnyögte maga elé. – De hamarosan rájött, hogy nem elég csak megsütni, meg is kell élni hozzá a pillanatot.

Elhallgatott, majd ujjaival megnyomta a videó szünet gombját.

– Jöhet a játék.

Roxy pedig bele is kezdett. Az álprofilja – „Marla”, a háromgyerekes, cukorbeteg férjjel küzdő, csipkés kötényben posztoló fodrász – pontosan annyira volt banális, hogy elhitesse: valódi.

Hiteles. Kikezdhetetlen.

A tökéletes álca egy konyhai ámokfutáshoz… és persze ahhoz, hogy megtudja, hova kell mennie érte.

Üzenetek, kommentek, receptek alatt megbúvó szívecskék.

Apró, tapadós gesztusok, amik megalapozták a bizalmat.

Rövid időn belül a nő világában mozgott, mint egy gondosan beállított dekoráció – de volt benne valami, amit a másik azonnal megérzett, mikor belépett a műanyag csillárok alatt világító stúdióba.

Chloe szeme csillogott, mint egy jól temperált máz: ott állt előtte az ismerős-ismeretlen nő, akit azonnal felismert.

Kedvesen lépett oda, kinyújtotta a kezét.

– Te vagy az, igaz? Végre személyesen is! – mosolygott, miközben a pillantása úgy simult végig Roxyn, mintha csak új gyertyát gyújtott volna a dizájnasztalon.

Roxy pedig visszamosolygott. Csak épp a szeme nem mosolygott vele.

Roxy közelebb hajolt. Nem tolakodóan – finoman, mint egy illat, amit először csak épphogy megérez az ember, de utána már nem tud szabadulni tőle.

– Te is főzöl, igaz? – kérdezte, miközben leporolt egy nem létező morzsát a blúza gallérjáról. – Én is emlékszem rád. Az a… diós-sütőtökös izé. Fűszeres, de... kicsit lapos.

Chloe kissé zavartan felnevetett. – Hát... örülök, hogy emlékszel.

– Hogy is felejthetném? – Roxy hangja mézédes volt, de a szeme égett. – Az volt az első recept, amit lenyúltak tőlem.

Csend. Egy szempillantásnyi, feszült pillanat. A terem zsibongása hirtelen tompult, mintha csak a két nő maradt volna a műanyag asztalok és héliumos lufik rengetegében.

Chloe megpróbált újra mosolyogni, de a szája szélén remegés futott végig. Valamit érzett. Talán ösztönből. Talán az a mélyen eltemetett, ősi késztetés súgta: fuss.

– Ez csak egy tökös recept volt – próbálta elviccelni. – Tudod, az őszi hullám... mindenki nyomja ilyenkor.

Roxy bólintott. – Persze. Mindenki nyomja. Csak nem mindenki vágja úgy fel a tököt… mint én.

A mosolya újra megjelent. Lassú, kontrollált, ragadozói. Mint egy nő, aki már megette a desszertet, de még nem rakta el a kést.

És Chloe akkor tudta meg, amit már túl sokan csak későn tanultak meg:

Roxy nem felejt.

Csak vár.

Majd tálal.

Roxy csak hűvösen bólintott minden további megjegyzésére, majd csendesen odasúgott a fülébe:

– Ez... a saját receptem. Titkos hozzávalóval. Csak annak árulom el, aki... tényleg megérdemli,de mivel te ilyen kedves vagy ezért most elhoztam neked.

A többiek körülöttük még mindig kóstolgatták a különféle kis falatkákat, ujjongtak, fotóztak, posztoltak. Chloe azonban valami furcsát érzett. Nem volt rosszul – sőt, kifejezetten jól esett neki az új falat. Túlságosan is. Mintha belül minden egy kicsit meglazult volna, mint amikor az ember túl sok pezsgőt iszik, és elkezd minden mosoly túl széles, minden hang túl éles lenni.

– Ebben... van valami. – motyogta inkább magának, mint másnak.

– Persze hogy van – válaszolta Roxy, most már hangosabban, kedves mosollyal. – Szív.

A hangja csilingelt, de a tekintete hideg maradt. Tudta, hogy Chloe még nem sejti, mennyi idő van hátra, csak azt érzi, hogy valami nem stimmel. Pont elég az első lebegő bizonytalansághoz.

– Kérsz még egyet? – kérdezte, miközben újabb kanállal emelt felé, mint valami kis trófeát.

Chloe nyelt egyet, a szeme már nem csillogott annyira.

– Hát... talán még egy utolsót.

Roxy ajkai megrezdültek.

– Igen. Mindig a második falat a legemlékezetesebb.

– Hah, mint egy olcsó hack a BuzzFeeden… – folytatta Roxy, miközben kecsesen beleszimatolt a levegőbe, mintha egy Michelin-csillagos séf lenne, nem egy sajátos kertvárosi mészáros.

„Na, amit Cloénak adtam… az nem csak sima fogás volt” – gondolta magában.Volt benne egy kis plusz, nem csak az a bizonyos emberi hús, hanem egy adag méreg is. Hogy biztosan hatással legyen rá. Mert nálam a játék sosem csak ízekről szól, hanem arról, hogy minden összetevőnek megvan a maga sötét célja.”

Megforgatta a szemét, majd hozzáfűzte:

„Cloe persze nem tudta, mibe keveredett, csak egy újabb báb volt a színpadomon, akinek a sorsa már meg volt írva.” Roxy vállat vont, és egy árnyalatnyi gúnnyal a hangjában mondta: „Minden receptemhez jár egy kis veszély, ez nálam alap.”

A hűtő tompa zümmögése szinte válaszul morgott, miközben Chloe élettelen teste egyensúlyozott a sertéslapockák és egy csomag fagyasztott leveles tészta között.

– Túl sok volt a smink, túl kevés az íz. Ez volt a baj veled, Chloe – mondta fejcsóválva, miközben egy húsvágó bárdot keresett a fiókban. – Gasztrosellő vagy, de sosem tanultál meg úszni az igazi ízekben.

Egy pillanatra elgondolkodott, majd halkan felnevetett:

– Bár most már örökre benned lesz az íz. Szó szerint.

A bárd súlyosan puffant az asztalon. Roxy odalépett a jegyzettömbjéhez, és finoman leírta az új recept címét:

„Chloe módra – pörköltbe rejtett tanulság”

Majd a lap aljára odakanyarintott egy sort:

"Tálalási javaslat: melegen, meghökkent vendégek társaságában, extra iróniával."

Elégedetten nézett körbe, aztán kisétált a konyhából, miközben odakint már készülődött a következő forgatás.

A képernyő ragyogott előtte, de Roxy tekintete már máshol járt. Nem a kommentekben, nem a lájkokban, hanem azon a következő arcon, amit majd fel kell tálalnia – szó szerint.

A mosolya, amit a videóban látni lehetett, csak egy színezett máz volt. A belső ragadozó már rég felfalta a bohókás TikTok-háziasszonyt. Most már csak egy precíz, hideg kéz maradt, ami tudta, mikor kell keverni, mikor kell szúrni.

Megnézte újra a videót. Tökéletes vágás. A recept pont annyira egyszerű, hogy minden anyuka kipróbálja, pont annyira látványos, hogy minden tinédzser újra megossza.

– És pont annyira… ártatlan, hogy senki se gondoljon bele, mit rejt a májas pite – mormolta félhangosan, miközben megpöccintette a képernyőt, mintha csak egy újabb kommentet söpörne félre.

A képernyőn egy új üzenet villant fel:

„Követlek, Roxy! Csinálsz majd valami őszi tökös finomságot?”

Ő csak elmosolyodott, de már nem az a csücsörítős, tartalomgyáros mosoly volt. Inkább az a fajta, amit egy sebész visel a kesztyű felhúzása előtt.

– Hát hogyne… sőt, lesz benne egy kis meglepi is – mondta halkan, miközben megnyitott egy új fájlt a laptopján.

Címe:

„Őszi töltött tök – Cloe Swann különkiadás”

– Szerinted ez igazságos, Chloe?

Nem vagyok féltékeny. Nem, nem. Ez elvi kérdés.

Vannak szabályok, íratlanok. A kreativitás nem lopás tárgya, és a receptem nem egy szórólap. Az íz pedig az én ízem.Tudod, mit gondolok, Chloe?

Ha már ennyire beleélted magad, hogy séf vagy, akkor megérdemled, hogy része legyél a menünek.

Igen, te lettél a meglepetésalapanyag.

Amikor Chloe összeesett, Roxy azonnal cselekedett. Nem hagyhatta, hogy bármilyen bizonyíték nyomára akadjanak.

Gyorsan eltüntette az előételt, amely végzett vele, majd gondosan elrejtette a „bűntényt” a kamerák elől. Ügyelt rá, hogy senki se lássa az utolsó, aprólékosan megtervezett lépéseket.

Az este folyamán „Marla” profiljáról egy ártatlan, hétköznapi sztorit nyitott meg.

Ebben elmagyarázta, hogy sajnálja, de végül nem tudott elmenni az eseményre, így nem is foglalkoztak vele.

Az influenszer lány eltűnése elsőre nem keltett semmiféle gyanút.

Később a rendőrség már keresni kezdte Chloe-t, de semmilyen erőszak nyomát nem találták.

Nem volt tanú, nem került elő ujjlenyomat – csak egy hiányzó „tampon”, és egy közös videó, ami továbbra is népszerű, ártalmatlan.

Roxyt is kihallgatták, de ő a jelenet után nyugodtan “hazament”. Az esemény jóval tovább tartott, mint ahogy a méreg kifejtette hatását, és a többiek sem tudták megmondani, mikor látták utoljára.

Volt még az a negyven perc, amíg a lassan hatott – addig Chloe szórakoztatta a többieket, feltöltötte a közös, „cuki” videót.

Mert egy jól megtervezett gyilkosság nem hagy nyomot, csak illatot.

Rozmaringot.

A feldolgozott részeket Roxy katonás rendben sorakoztatta fel a hűtő és a mélyhűtő polcain.

Minden apró adag gondosan kis dobozokba volt rejtve, mindegyik precízen felcímkézve, mintha csak egy gourmet piacon vásárolt kézműves különlegességek sorakoznának ott.

Szigorú ígéretet hordozó megjegyzéseket rejtettek: „intenzív ízvilág”, „omlós állag”, vagy egyszerűen csak: „ünnepi alkalmakra”.

Nem sietett. A készletet szépen beosztotta, mint egy hosszú, kulináris rituálé részét, amelyben a borzongás volt a titkos összetevő.

Pár naponta kivett egy-egy adaggal, és mindig újragondolt fogást főzött belőle, egyedi csavarokkal, tökéletesítve a receptet.

Ők boldogan dicsérték Roxy házi remekműveit, miközben fogalmuk sem volt róla, mi ropog a foguk alatt.

– Ez valami mennyei! – áradoztak lelkesen.

– Tudom – felelte Roxy mézes mosollyal. – Ritka hozzávaló.

Minden étel egy kicsit emlékeztetett valakire.

Roxy soha nem felejtett el semmit. Minden áldozattól eltett valami apró, jelentéktelennek tűnő tárgyat: Chloe rózsaszín hajcsatját, egy másik lány kedvenc rúzsát, egy férfi bőrszíjas karóráját.

Ezeket gondosan egy külön dobozban tartotta, fekete selyemre fektetve, mint valami bizarr trófeákat.

Az egész környezete békés és rendezett maradt. Nem volt vér, nem volt káosz.

Csak jó étel, finom ital, és a kertvárosi illúzió, ahol a borzalom mosogatás közben szárad el a tányérokon.

Története a TikTokkal nem úgy indult, mint másoké.

Nála ez nem unaloműző hóbort vagy táncos kihívás volt, hanem egy jól kitervelt fedősztori.

Egy álca. Egy tökéletesen felépített szerep, amibe belebújhatott, hogy senki se sejtse, mi zajlik a háttérben.

Eredetileg egy átlagos kertvárosi nőnek tűnt.

Harmincas évei elején járt, mindig csinosan öltözött, mosolygott a boltban, köszönt a szomszédoknak. A háza rendezett volt, az udvaron rózsák nyíltak, a konyhában fahéj illat terjengett.

De belül? Belül valami már rég szétcsúszott.

Nála nem volt tánc, nem volt kihívás, és főleg nem volt belső megvilágosodás – csak egy digitálisan tökéletesre sminkelt alibi, ahol minden recept mögött megbújt valami borzalmas titok.

Haja mindig frissen szárítva, körmei makulátlanra lakkozva.

A konyhája úgy nézett ki, mint egy katalóguslap, amit átitattak egy kis fűszerillattal.

Minden tökéletes.

A valóság viszont egészen más volt. Roxy nem főzött csak úgy a semmiért. Ő tervezett, precízen előkészített mindig mindent,alaposan.

Csatornája pont úgy működött, mint a bárány illata egy sültben: megnyugtató, csalóka, és gyanútlan áldozatokat csalogatott magához.

Persze annak is örült, hogy elég szponzori pénz csordogált belőle ahhoz, hogy ne kelljen a bolti csirkére fanyalodnia.

– A kajára való mindig megvolt – nevetgélt magában. – Csak most már jár mellé egy kis prémium gin, egy drága bor meg hófehér márványpult is.

Az egész csak játék volt. Mosoly, fények, a morbid humora, jól vágott videók.

Senki sem kérdezett olyat, ő pedig nem mesélt el mindent. És így volt ez jól.

Eleinte csak figyelte az alkalmazást csendben, a háttérből, mint egy ragadozó a bokorból, ahogy a háziasszonyok versengenek a tökéletes pitékkel meg fodros szélű rántottákkal — mintha a világ sorsa múlna az egyenletes porcukorhintésen.

De aztán rájött valamire, amitől kis híján félrenyelt a kávéba mártott kekszen: itt bármit el lehet adni, ha elég szépen csillog a szűrő rajta.

Először jöttek a „furcsa, de működik!” receptek, majd a „csak erős idegzetűeknek” videók: vérvörös szósz, apróra vágott hús.

A kommentek csak pörögtek:

„Imádom a hangodat!”

„Ez annyira ASMR!”

„Hol vetted ezt a különleges húst?”

Roxy csak mosolygott. Az még titok volt.

Így született meg az ötlet: létrehozott egy „főzős profilt” – mosolygós, kacér stílusban, úgy beállítva, mintha csak a szomszéd konyhájából jelentkezne be, két kuglóf között. A háttérben halk jazz szólt , és a kés gyönyörű ritmusban koppant a vágódeszkán.

Valójában meg pont előtte, a mosókonyhában, valaki lábszárát fűrészelte ketté.

Az egész profilt úgy rakta össze, mint egy boncasztalt: sterilre tervezett, aprólékosan rendezett, ahol semmi sem mozdulhatott feleslegesen.

Mosoly, villanás, „kis titkos hozzávaló” – a közönség pedig zabálta. Szó szerint.

Roxy mindig is tudta, hogy a kertvárosiak olyanok, mint egy rossz sitcom mellékszereplői: mindnek megvan a maga buta manírja, amitől egyszerre nevetségesek és unalmasak. Ezért amikor elhatározta, hogy egy kis különleges vacsorával lep meg néhány szomszédot, már előre vigyorogva készült a reakciójukra.

A meghívottak között volt a mindig aggódó Mrs. Thompson, aki folyton azzal nyaggatta, hogy túl hangosak a szomszédok, meg hogy „az ilyen fiatalok már nem tisztelik a kertvárost”. Ott volt a bolond Jim, aki egyszer azt hitte, hogy a kerti törpék valójában kémek, és rendszeresen a rendőrséget hívta emiatt. És persze Linda, aki minden bulin legalább háromszor megkérdezte, hogy „mi van a tányéromon?”, mintha attól félne, hogy valami egészen furcsa kerül elé.Ahogy a vacsora folytatódott, Roxy elégedetten nézte, ahogy a szomszédai falták az ételeit. Mrs. Thompson boldogan cuppogott, időnként elismerően hümmögve, hogy "ilyen omlós húst még soha nem evett", mire Roxy alig bírta visszatartani a röhögést. Jim, a túlhangsúlyozottan heteroszexuális nyugdíjas tűzoltó már a harmadik adagját kanalazta be a krémes rakott különlegességből, amit Roxy csak „Unokatestvér Gratin”-nak keresztelt. Linda, aki mindig túl sok parfümöt fújt és túl keveset hallgatott, boldogan kacarászott a pohár borával a kezében, és arról mesélt, hogy a múlt héten a bulgáriai nyaraláson majdnem beleszeretett egy idegenvezetőbe, de aztán eszébe jutott, hogy nem beszél bolgárul.

Roxy közben csak kanalazott egyet saját tányérjából, majd elmosolyodva megszólalt:

– Tudjátok, mindig azt mondják, hogy a szeretet titka az ételben rejlik... hát, én inkább azt mondom, hogy a megfelelő alapanyag a kulcs.

– Ez most valami újfajta hús, ugye? – kérdezte Linda két falat között, majd újra belemélyedt a tányérjába.

– Ó, egészen különleges darab – válaszolta Roxy csilingelő hangon, miközben belekortyolt a vörösborba. – Egyedi, kifejezetten... házias jellegű.

A társaság nevetett, Roxy pedig csak ült ott, mint egy kifinomult karmester, aki hibátlanul vezényel egy teljesen tudatlan zenekart – és minden hang a helyén volt. A hús omlott, a bor csúszott, a titok pedig egyre ízletesebbé vált.

Roxy a nappaliban állt, miközben mosolyogva felszolgálta a „különleges” fogásokat. „Kedvesek, csak egy aprócska titok: amit ma este esztek, az nem éppen a szokásos sült csirke vagy pulyka. Hm, mondjuk úgy, hogy egy igazán... autentikus, lokális alapanyagból készült.” A szomszédok ártatlanul kanalaztak, de Roxy észrevette a szemük szélesedését, amikor az ízek kezdtek „másként” hatni. Mrs. Thompson orra összeráncolódott, Jim szája egyszerre nyílt ki és záródott, mintha le akarná nyelni a döbbenetet, Linda pedig teljesen megállt a villájával a levegőben.

„Ó, de hát ti ezt nem fogjátok elhinni, hogy milyen hihetetlenül helyi specialitás ez” – kuncogott Roxy, miközben beleszőtte a szavaiba a legkevésbé sem finom utalásokat a „szomszédsági kapcsolatok mélyére”, amiket ők sosem érthetnek meg igazán. „Ez a vacsora... na, ez az igazi összetartozás, tudjátok? Csak nálam ilyen extra összetevőkkel dolgozunk.”

Ahogy a szomszédok próbálták emészteni az élményt, Roxy csak egyet gondolt: „Kedves hülye kertvárosi szomszédaim, sosem fogjátok felfogni mit esztek, de addig is… jó étvágyat!” És közben a konyhába sétálva hozzáadott egy csipetnyi sót az üres edényhez, mert a játék még csak most kezdődött igazán.

Kedd délután volt. Az a fajta nap, amikor semmi különös nem történik, és épp ettől lesz tökéletes mindenhez, ami rendhagyó érzést keltett.

Roxy szépen befont hajjal, pöttyös kendővel a fején lépett be a kisvárosi boltba — mintha csak egy háztartási magazinból lépett volna ki.

A lábán fehér lakkcipő, rajta egy virágos nyári ruha, amit csak azok hordanak, akik vagy nagyon ártatlanok, vagy nagyon tudják, hogyan kell annak tűnni.

A karján a megszokott szatyor lógott — kívül szintén bájos virágminta, belül pedig praktikus gumiborítás. Könnyen letörölhető, ha például valami folyékony fröccsenne rá.

Ez persze csak egy apróság volt, de ő szerette az ilyen részleteket. Ezek mentették meg mindig.

Megjelenése szinte azonnal magára vonta a figyelmet. Szőke haja tisztán, fényesen simult vállára, mintha a napfény cseppjei játszanának benne. Zöld szemei élesek és élénkek voltak, mégis olyan barátságos melegséget sugároztak, ami szinte mindenkit megnyugtatott körülötte.

Nem volt túlzó vagy hivalkodó — egyszerűen csak természetes, kedves és közvetlen. A mosolya, amely gyakran játszott ajkain, egyértelmű jelzés volt: ő az a fajta ember, akivel könnyű szóba elegyedni, akiben az ember bízhat és akitől nem kell félni.

Bárhol megjelent, egyfajta nyugalmat és otthonosságot hozott magával, mintha a legbarátságosabb szomszéd vagy a rég nem látott jó barát tért volna vissza. Ez a benyomás pedig épp úgy szolgálta a célját, mint a gondosan megtervezett mosoly és a látszólag tökéletes külső.És hát mindenki tudta, milyen jól főz. Senki sem kérdezte meg, miért nem vett húst. A kosarába végül csak egy üveg drága fehérbor, némi rozmaring és egy csomag friss bazsalikom került.

– Ma valami különleges készül – kacsintott az eladónak, miközben fizetett.

És igaza volt, valóban különleges volt. Hazafelé sétált, a szatyor csendesen himbálózott a karján. A délután fáradt fényében a háztetők mögött süllyedt a nap, és a csendet csak az utcán sétálók léptei töltötték meg.

– „Szia, Roxy! Hétvégén megint főzöl valami izgalmasat?” – szólt egy ismerős hang a háta mögül.

Nemcsak egy helyi lakos volt, hanem az egyik követője is, aki rendszeresen írt a videói alá.

Roxy megfordult, arca felragyogott a megszokott, meleg mosollyal.

– „Igen, valami különlegeset. A vendégek már várják.”

– „Tudod, a múltkori ragud illatától őrületbe estem. Egyszer muszáj megkóstolnom!”

Roxy bólintott, hangjában ott bujkált a titokzatos fenyegetés.

– „Majd meghívlak. De csak ha bírod a titkos hozzávalókat.”

Nevettek, tréfálkoztak. Az ismerőse nem tudta, mennyire szó szerint értette.

A nap továbbra is békésen szűrődött be a konyha ablakán, a vékony, fehér függöny finoman lebbent a nyári szellő hatására. Roxy csendesen lepakolta a szatyor tartalmát a konyhapultra. Minden mozdulata megfontolt és lassú volt, mintha egy szertartás apró lépéseit végezné. Sorban rendezte el az új hozzávalókat, majd mély levegőt vett, és kinyitotta a fagyasztó alsó rekeszét.

Óvatosan kivett egy kisebb adag vákuumcsomagolt húst, amely halvány rózsaszínes tónusban derengett a fólia alatt. Egy kézzel írt címke díszelgett rajta, egyszerű, nyomtatott betűkkel: „Bélszín – belső.”

Felcsapta a kötényét, a telefont az állványra helyezte, majd bekapcsolta a kamerát, hogy a következő lépéseket is megörökítse. Ezután a konyhaszekrényhez lépett, és elővette a gondosan összeválogatott hozzávalókat — az apró, névtelen, áttetsző üvegeket, amelyek mélyén néhány különös összetevő rejtőzött.

Persze azért, hogy a termékmegjelenítés ne okozzon gondot a live közben, készen arra, hogy egy újabb titokzatos, mégis ellenállhatatlan fogás születhessen meg.

Az este csendesen ereszkedett rá a házra, miközben két helyi ismerős lépett be a konyhába: Kendra, a városka legkíváncsibb pletykafészkének önjelölt nagykövete, és Naomi, aki minden étel ízére kíváncsi, de otthon nagy ívben kerüli a főzést.

— „Roxy, komolyan… Te egy zseni vagy! Ez a hús omlik, és olyan puha...” — dicsérte Naomi már a második falat után, miközben az ujjait nyalta.

— „Mi ez? Valami egzotikus különlegesség? Mert ilyet a boltban tutira nem kapsz.” — kérdezte Kendra, miközben ismét merített a tányérjából.

Roxy csak lassan mosolygott, majd óvatos mozdulattal bort töltött a poharakba.

— Szerintem az ízek akkor működnek igazán, ha benne van a lélek is. Nemcsak a recept, hanem az energia is — mondta lassan, egy árnyalatnyi titokzatos éllel a hangjában.

Kendra előrehajolt, csillogó szemmel kérdezte:

— Meg tudnád nekünk csinálni ezt egy partira? Tudod, valami igazán különlegeset?

Roxy finoman elmosolyodott, és kicsit megemelte a poharát.

— Ó, drágáim, ha tudnátok, mennyibe kerül az alapanyag… Ez nem egy szimpla vacsora, ez egy kis luxus, ami megfizethetetlen.

A vendégek már rég elmentek, a konyha pedig csendes maradt. Roxy a fürdőszoba tükréhez lépett, kezében nedves kendővel lassan törölte le a kötényéről a vöröses foltokat, mintha ezek a kis pecsétek mind csak apró emlékek lennének egy másik életről. A szobában halk zene szólt, egy nyugtató, mégis feszültséggel teli dallam, ami tökéletesen illett az este sötét bugyraiba. A telefonja rezgett az asztalon, villogtak a számok: újabb hatezer megtekintés, négyszáz új követő — az online világ pedig tovább zabálta a titkait.

“Az emberek néha olyanok, mint egy rosszul megírt recept: túl sok felesleges hozzávalóval, túl sok színnel, túl sok üres ígérettel. Kívülről ragyognak, belül azonban gyakran üresek és ízetlenek. Mindegyikük játszik valamit – a jót, a bölcset, az ártatlant –, de az igazi arcukat kevesen ismerik. Hisznek a látszatban, a felszínes csillogásban, és azt hiszik, hogy ez elég. Pedig az élet nem csak arról szól, hogy mutatunk valamit, hanem arról is, amit eltitkolunk.

Cloe például szép volt. Hangos, de szép. Egy pillanatig azt hittem, hagyom élni, aztán megláttam azt a tekintetét, mikor azt hitte, jobban néz ki nálam a kamerában. Akkor tudtam: ebből főétel lesz. Az önhittség mindig fűszeres.

Tudom, mit gondolnának, ha tudnák, de nem tudják, és nem is fogják. A szomszédok imádják a recepteket, a követők is. És különben is, ha valaki elég figyelmes lenne, talán még meg is értené, hogy ez nem bűn. Ez életforma. Én vagyok a kertváros ízvilága, a nyugalom fakanállal. Minden nő egy kicsit el akar tűnni a világ elől, én csak segítek nekik, olykor véglegesen is.

Mindannyian maszkokat viselnek. Eljátszák a boldogságot, a szeretetet, a jóságot, miközben belül kavargó vihar tombol. Egyikük sem tiszta, mindnek van sötét oldala, amit soha senkinek nem mutat meg. Én ezt az oldalt ismerem, ezt használom ki. Mert csak az árnyékokban lehet igazán irányítani a fényt.

Az én játékom nem csak a konyhában zajlik, hanem a lelkekben is.

Nem vagyok szörnyeteg. Csak az vagyok, aki megérti a valóságot. És akinek nem esik nehezére élvezni a hatalmat, amit a titkok és a csend ad. Mert a világ tele van álarcokkal, de én leszedem róluk. Csak egy íz, egy mozdulat, egy szúrás, és minden feltárul.

Az élet egy recept, amit én írok, és aki nem ízleli meg, annak nem kell itt lennie.

Ez nem gyűlölet, ez túlélés. Ez a kertvárosi nyugalom igazi arca.”

A reggel csendesen kúszott be a konyhába. A levegőben még ott égett az éjszaka hűvöse, miközben Roxy lassan kavargatta a kávéját. Minden mozdulata tökéletesen megfontolt volt, mintha egy jól megkomponált jelenet kelléke lenne. A bögréjén a felirat virított:

„Ízesen élni.”

A kamera állványa készen állt, a vágódeszka makulátlanul csillogott, a kések élét pedig még tegnap este újra megélezte.

– „Jó reggelt, kedveseim!” – szólt bele a kamerába, hangjában ott volt a megszokott csengő vidámság, de a szemében valami más is lapult. – „Ma valami különlegessel készültem nektek. Egy fűszeres, omlós húsétel, amitől a férjetek is elfelejti, hogy még mindig nem fújtátok fel a kerti medencét.”

Délután háromkor csöngettek. Az új szomszéd érkezett — Jenny, egy harmincas, harsány személyiség, citromsárga ruhában, mint egy napsugár, ami túl erősen világít ahhoz, hogy igaz legyen.