Sárga rózsa

A magyar klasszikusok színe-java

Krisz Nadasi et al.

Published by KNW kiadó, 2023.

Tartalomjegyzék

Title Page

Sárga rózsa (A magyar klasszikusok színe-java)

Impresszum

A szerkesztő előszava a javított kiadáshoz

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Utószó

Jókai Mór: Sárga rózsa – javított e-könyv, magyarázatokkal

Impresszum

KNW kiadó, Budapest, 2023

www.knw.hu

ISBN 978-615-82091-5-1

Szerkesztette: Nádasi Krisz, copyright 2023

Borító: Nádasi Krisz

A szerkesztő előszava a javított kiadáshoz

A kedves olvasó Jókai Mór eredeti szövegét tartja a kezében. Azonban főképp a 2000 után születettek számára nehezen olvasható lehet ez a csodálatos klasszikus szerelmi történet, ezért döntött úgy kiadónk, hogy a szedési hibákat és írásjeleket is javítva megjelentetjük a könyvet a ritka szavak magyarázatával.

Ezen szavak szögletes zárójelben a szövegben találhatóak, nem pedig lábjegyzetben vagy végjegyzetben. Nem magyaráztuk az ismert szavak régies írásmódjait, mint például az alábbiak.

Kiáltá, mondá, kérdezé: ezek az ismert igék múlt idejű alakjai (kiáltotta, mondta, kérdezte).

Az olvasó semmiképp ne ijedjen meg a történet elején található sok-sok lovas szakkifejezéstől és a ruhadarabok nevétől. Képzelje maga elé Jókai hőseit, majd mélyedjen bele a két fiú csatájába a környék legszebb lányának kezéért!

1.

Még akkoriban nem szelte keresztül a Hortobágyot a vasút; még nem is volt az Alföldön semmiféle vasút. A Hortobágy vize sem volt lecsapolva: a kétkerekű malom vígan kelepelt a kis folyamon, a nádasban jó dolga volt a vidrának.

A legelső hajnalhasadásnál egy lovas legény poroszkál a sík Zámi pusztán, mely „túl” esik a Hortobágy vizén. (Debrecent véve a világ közepének.) Honnan jön, hová tart, azt nem lehet kitalálni, a pusztán nincs ösvény, kocsinyomot, patkónyomot menten benő a fű. A végtelen láthatárig nincs más, csak fű; egy élőfa, egy kútágas, egy kunyhó nem zavarja meg a fenséges zöld sivatag országát. A ló megy az ösztöne után. A lovasa alszik, bóbiskol a nyeregben, hajladozik hol erre, hol arra, de azért a lába ki nem esik a kengyelből.

Gulyásbojtárnak kell neki lenni [gulyás = a marha őrzője, bojtár = alárendelt őrző, legeltető], mert az ingujja elöl össze van kötve: a lobogós ingujj a szarvas állatok közt akadékos volna. Kék a mellénye, fekete a gombos rajthuzlija [rajthuzli = oldalt gombos bőrnadrág], fekete a szűre is [szűr = szürke gyapjúkabát], selyemvirágokkal kivarrva, csatos szíjon lóg le a félválláról. Bal kezében a lazán eresztett kantárt fogja, jobb keze csuklójára akasztva a karikás ostor [forgó karikával erősítik a nyeléhez], nyeregkápájába dugva a hosszú ólmos fütykös [nyeregkápa = a nyereg két vége, fütykös = bot].

Széles, feltűrt karimájú süvege mellé tűzve egy sárga rózsa.

Mikor egyszer-egyszer felkapja a ló a fejét, a sallangos csótárt [sallang = fonott rojtokból, zsinórokból készített dísz, csótár = díszes lótakaró] megrázva, a bóbiskoló legény is felneszel egy pillanatra. Első mozdulata az, hogy a kalapjához kap: megtapintja a rózsát, nem veszett-e el? Aztán leveszi a fejéről a kalapot, megszagolja a sárga rózsát nagy gyönyörűséggel (pedig annak nincs is rózsaillata), aztán megint féloldalra nyomja a süvegét a fejébe, s hátraveti a nyakát. Azt hiszi, hogy akkor meg fogja látni a kalapján azt a rózsát.

Aztán dúdolni kezdi a kedvenc nótáját (tán az ébren tartja):

„Ez a csárda olyan közel ne lenne!

Olyan jó bort csak ne mérnének benne:

Arany icce, réz e messző [űrmértékek: az icce kb. 0,6 l, a messző a fele];

Azér’ járok olyan késő,

Angyalom, kicsikém, tehozzád.”

Aztán megint csak előrehúzza a feje s bóbiskol tovább.

Egy zökkenőnél ijedten veszi észre, hogy a kalapja mellől elveszett a sárga rózsa.

Nosza, visszafordítja a lovát, s megtér a rózsáját keresni a tenger fűben, pedig az is tele van mindenféle sárga virággal, most nyílik a pimpó [szívós cserje pici virágokkal], sárma [hagymás növény fehér, csillag alakú virágokkal] meg a vízililiomok. De azért az elveszett rózsáját azok közt is megtalálja, s megint feltűzi a süvege mellé, aztán dúdolja tovább a nótáját:

„Kiskertemben egy almafa virágzik,

A sok almavirág miatt nem látszik:

Hol nyílik a dupla szegfű?

Hol terem a hű szerető?

Én is azt, én is azt keresem.”

Újra elalszik, s újból elveszti a rózsáját. Megint visszafordítja a lovát, megkeresni az elveszettet. Ezúttal egy szépen virágzó nagy bogáncs piros virágbugái [buga = összetett virág, mint pl. az orgona] közt találja azt meg. Hogy összerugdossa csizmasarokkal azt a bogáncsot! Még az mer az ő rózsájával csókolózni!

Arra ismét felkap a nyergébe.

Ha babonás volna: nem tűzné fel harmadszor is a süvege mellé a sárga rózsát. Ha értené a madarak nyelvét, kitalálná, mit csicsereg az a száz meg száz pacsirta, mely a kora hajnalt üdvözölve mind odafenn jár a magasban, ahol szem nem látja. Azok mind azt mondják neki: ne tűzd fel, ne tűzd fel a sárga rózsádat. De hát a hortobágyi legény vastag nyakú; nem ismer se babonát, se félelmet.

Pedig sok időt eltarisznyázott a rózsakereséssel, talán még többet a rózsa megszolgálásával; hajnali itatáskor ott kellene neki lenni a zámi [Zám egy falu Erdélyben] puszta karámjánál. Majd káromkodik a számadó gazda [aki az elszámolásért felel].

Hát hadd káromkodjék! Akinek egy olyan sárga rózsa van a süvege mellett, az még a számadótól sem fél.

Egyszer aztán a lovának a nyerítése ébreszti fel. A hóka [homlokán fehér foltos] szemközt jövő lovast vett észre. A holdas pej [rövidszőre barna, hosszúszőre, azaz sörénye, farka fekete] régi ismerőse: azt köszönti messziről.

A pej paripa lovasa csikósbojtár. Meg lehet azt tudni a lobogós ingujjról, a tulipános, fehér szűréről, a fél vállán átvetett pányváról; de leginkább arról, hogy a nyergének nincs terhelő szíja, ami a ló hasát átszorítsa; csak úgy van lazán a hátára vetve.

Nemcsak a két paripa, hanem a két lovas is ráismer egymásra jó messziről, s sebesebbre fogva az ügetést, odarúgtatnak egymáshoz.

Mind a kettő valóságos ősmagyar arctípus, noha egymástól merőben különböző. Ilyenek lehettek az első magyarok, mikor Ázsiából idekerültek.

A gulyásbojtár széles vállú, csontos termet, vastag nyakkal, köpcös derékkal; arcvonásai duzzadók, két orcája pirospozsgás, álla, szája, szemöldöke csupa hetykeség, kis bajusza hegyesre kipödörve; gesztenyeszín haja kerekre levágva; a szemei dióbarnák, de első látásra azt hinni, hogy zöldek.

A csikósbojtár alakja pedig karcsú derékban, de vállban és csípőben kifejlett, hatalmas domború mellkassal; arcszíne olyan, mint az aranyozott bronzé, monyorú [kerekded] metszéssel; tökéletes szépségű száj, orr és szemöldök, ragyogó kis fekete szem; fekete bajusza magától kunkorodik fölfelé; szénfekete haja is természetes, langos [hosszú] csigákban borul a két vállára.

A két paripa összeröhögve köszönti egymást. A csikósbojtár üdvözli a pajtását elébb.

– Isten jó nap, cimbora! De korán ébredtél! Tán nem is aludtál?

– Fogadj Isten, pajtás. Hát volt, aki elaltatott, volt, aki fölébresztett.

– Honnan jössz most ízibe [azonnal]?

– Csak innen a mátai pusztáról, a lódoktornál voltam.

– A lódoktornál voltál? Akkor csapd agyon a hóka lovadat.

– Miért csapnám agyon a hóka lovamat?

– Azért, hogy meg hagyta magát kerültetni a lódoktor gebéjétől: van egy félórája, hogy láttam a doktort a kétkerekű laptikáján a mátai karám felé baktatni.

– Hát ne firtasd te ezt, pajtás. A te holdas pejkódat is sokszor megveri a számadó juhász szőke szamara.

– Ejha! De szép sárga rózsa van a süveged mellett, cimbora!

– Hát van annak, aki megszolgálja.

– No, csak aztán meg ne bánja, aki megszolgálta.

Ezzel fenyegető mozdulattal emelte magasra az öklét a csikósbojtár, hogy a lobogós ingujja a válláig omlott, napbarnította atlétai karját meztelen mutatva.

Azzal mind a ketten sarkantyúba kapták a paripákat, s vágtattak tova a maguk útján.

2.

A gulyásbojtár ügetett a karám felé; a zámi halmok meg a kis akácerdő kezdettek kilátszani az ég aljából; közöttük a hármas kútgém. De jó futás esik még odáig. A gulyáslegény levette a süvege mellől azt az árulkodó sárga rózsát; beletakargatta a piros keszkenőjébe [kendő], s keszkenőstül együtt lecsúsztatá a bekötött szűre ujjába.

A csikósbojtár pedig irányt váltott, s ahol a nagy tengersík pusztán a földre lapuló, kékes köd mutatta a Hortobágy folyását, arrafelé sarkantyúzta a paripáját; ő meg sietett annak a sárga rózsának a termőfáját felkeresni.

Mert csak egy sárga rózsa van az egész Hortobágyon, az is a csárdabérlő kertjében. Valami idegen hozta oda, azt mondják, Belgaországból; csodálatos rózsa, egész nyáron nyílik, pünkösdkor elkezdi, s még adventben is teli van fakadó bimbóval. Olyan sárga a virága, mint a termésarany [nyersarany], az illata meg inkább a muskotály boréhoz hasonlít, mint a rózsáéhoz: hej, de soknak a fejébe ment már ez az illat, aki azt a rózsát megszagolta!

Aztán annak a leánynak is csak sárga rózsa volt a neve, aki abból a rózsából szakítani szokott, nem is magának.

Ezt sem tudni, hol vette az öreg csapláros [aki a kocsmában, csárdában az italt méri; bormérő]; felesége nem volt. Úgy felejtette ott valaki. Megtartották, felnevelték, szép karcsú virágszál lett belőle. Nem volt annak az arca piros, mint a többi lányoké; hanem valami átlátszó, hamvassárga; azért mégsem volt az beteg szín, alatta ragyogott az élet, s amikor mosolygott, mintha tűz sugárzott volna ki belőle. Aztán az a nevetésre álló szája a fölfelé húzódó szegletekkel úgy illett a két nagy kökényszeméhez, akiről nem tudta az ember, hogy kék-e vagy fekete? Mert ha belenézett, azt is elfeledte, hogy a világon van. A haja is fekete volt, egy varkocsba sárga pántlikával összefonva: rangos volt az magától is, nem kellett birsalma nedvével kenni, hogy göndörré legyen, ahogy más lányok teszik.

Hej, de sok nótát tudott. De szépen el tudta dalolni, amikor akarta. Ha jó kedve volt is, danolt, ha búsan is, danolt; arra mindenikre van nóta. Parasztleány nem élhet dal nélkül, nóta mellett könnyebben megy a munka, jobban telik az idő, megrövidül az út.

Kora hajnalban már, mikor még csak pirkad, hallani a nótafikálását, ahogy a kertben gyomlál.

A vén kocsmáros nem törődik már a csaplársággal, az egész vendéglátás a leányra van bízva, az ád bort, az főz, az számol. Az öreg a méheit lesi, a kaptárok most rajzanak.

Pedig az udvaron lódobogás hangzik, a kutyák ugatnak, és még azon a csahintó [rövidet csahol] hangon, amivel ismerőst szoktak üdvözölni.

– Klára! Eredj előre! Nem hallod? Kutya ugat, vendég jött. Lásd el rendén.

A leány leereszti a gyomlálásnál feltűrt tarka viganóját [fényűző, hosszú felsőruha], felhúzza a pillangós cipőit [ünnepi, gyöngyös papucs]; megmossa a kezét a gyomlálás után az öntözőkannából, aztán megtörli a felső kötényében, azt leveti, van alatta tiszta kétszél kötény, annak a korcában lóg a söntés kulcsa; a tarka kendőt leveszi fejéről, a megnyálazott tenyerével a halántékához simítja a haját, de előbb leszakít egy rózsát arról a mindig nyitóról, s a füle mellé tűzi.

– No, már megint téped azt a rózsát? Hátha csak egy pandúr?

Mit tesz az, hogy csak? Tán, hogy a pandúrnak nem lehet a csákójához tűzni a rózsát? Vagy hogy az nem érdemes rá? Pandúrja válogatja!

De bizony nem pandúr volt az, akit ott talált a leány az ivószoba hosszú asztalának a legvégén ülve, hanem a legnyalkább csikósbojtár: a Decsi Sándor.

A csikós az asztalon heverő üres palack fenekével dobol keményen, s mogorva méltósággal kiált a leánynak:

– Hozz bort!

A leány elsikoltja magát, mikor a legényt meglátja, s összecsapja a két kezét.

– Decsi Sándor! Hát megjöttél? Sándor! Lelkem. Édes.

– Azt mondtam, hogy hozz bort! – mordul rá a legény, s az öklére támasztja a félredűtött [félredöntött] fejét.

– Hát ez a „szép jóreggel” annyi idő után?

Arra a legény észreveszi magát: tudja ő, hogy mi a becsület. Leveszi a kalapját, s az asztalra teszi.

– Jó reggelt, kisasszony!

– Me-e! – mond erre a leány, piros nyelve hegyét kidugva a szájából, s azzal durcás vállvonítással megy a söntésbe, két csípőjét jobbra-balra riszálva; visszajön a borral, s a legény elé teszi, aztán elérzékenyült hangon szól hozzá:

– Miért mondtad nekem azt, hogy „kisasszony”?

– Azért, mert az vagy.

– Máskor is az voltam, de te mégsem mondtad.

– Az máskor volt.

– No, hát itt a borod. Kell-e még valami?

– Köszönöm. Majd aztán.

A leány bosszúsan csettentett a nyelvével, s aztán leült melléje a hosszú pad végére.

A legény felvette a tele palackot, s a szájához vitte, s addig le sem vette, amíg fel nem hajtotta. Akkor aztán a téglapadlóhoz vágta a palackot, hogy ezer darabra tört.

– Miért törted össze ezt a palackot? – kérdi szelíden a leány.

– Azért, hogy ne igyék belőle utánam más.

Azzal nagy kevélyen odadobta az asztalra a három kutyanyelvet. (Ez volt a népszerű neve a papiros tízkrajcárosnak.) Kettő a veres borért, egy a palackért.

A leány engedelmesen fogta a cirokseprőt [a seprű hagyományos anyaga a cirok, pázsitfűféle], s összetakarította az üvegcserepeket. Aztán, tudva a regulát, visszament a bormérő rács mögé, s hozta a másik palackot, odatette a legény elé.

Megint odaült melléje: a szemébe szeretett volna nézni.

A legény csak azért is lehúzta a szemére a kalapját.

Akkor aztán a leány azt tette, hogy levette a bojtár fejéről a kalapot, s azt kezdte vele, hogy a hajába tűzött sárga rózsát a kalap selyemszalagja mellé illessze.

A legény észrevette azt, s kikapta a leány kezéből a kalapját.

– Csak tartsd meg a rózsádat annak, aki érdemesebb reá.

– Sándor! Meg akarsz ríkatni?

– Az is hamisság lesz. Még az imádkozásod is az. Hát nem most hajnalban vitte el a rózsádat a süvege mellett a Lacza Ferkó?

A leány arca nemhogy pirosabb lett volna e szóra, de még haloványabb lett.

– Sándor! Bizony Isten, mondom, nem...

Nem hagyta neki tovább mondani: hirtelen befogta a száját.

– Ki ne fújd az Isten nevét hamisságra! Hát ez az aranyfüggő hogy került a füledbe?

A leány elnevette magát.

– Ó, te buksi! Hisz ez tulajdon az az ezüstfüggő, amit te hoztál nekem, csakhogy én megfuttattam arannyal az ötvösnél Újvárosban.

Ekkor a legény megfogta a leánynak mind a két kezét, s szelíden, lágy szóval beszélt hozzá.

– Klári édes! Nem mondom már, hogy „kisasszony”. Kérlek igen szépen, ne hazudj énnekem. Semmit sem utálok úgy, mint a hazugságot. Azt mondják, „hazug kutya”! Pedig a kutya nem hazudik. Másképp ugat, ha tolvaj jár a tanyán, másképpen, ha a gazdája jött meg, vonít, ha veszedelmet érez: de soha meg nem téveszti a maga ugatását. A kutyában van becsület. Csak az ember tud hazudni. Az az igazi ugatás. Engem soha nem vitt rá a lelkem. Nem fordul rá a nyelvem a hazugságra. Nem is bajusz alá való az! Csúnya dolog az, mikor egy bajuszos szájból hazug szó jön ki: mint egy tacskó kölyökéből, aki fél a veréstől. Látod, mikor a múlt ősszel itt voltak az asszentálók [sorozók], minket is mind beállítottak a pusztáról. A nemes város itthon akart minket, bojtárokat tartani a gulya, ménes mellett, mert azoknak nehéz sora van. Előre megkenték a deputációnak [küldöttség] a markát. A felcserek [diploma nélkül gyógyító] kinek-kinek megsúgták közülünk, hogy micsoda testi fogyatkozást valljon magára, amiért „untáglik”-nak [untauglich=alkalmatlan, német] eresszék. A Lacza Ferkó, az ráállt a fortélyra. Azt hazudta magára, hogy süket, mint a fekete föld, a trombitaszót se hallja meg. Nekem majd a szemem égett ki miatta. Hazaeresztették, pedig olyan jól hall, hogy éjjel a sötétben a marha bőgéséről meg tudja mondani: bitang marha keveredett-e a gulya közé, vagy tehén hívja az eltévedt borját. Tudott hazudni a cudar [alávaló, hitvány]! Mikor aztán énrám került a sor, engem is összevissza vizitált a felcser, s sütötte ki felőlem, hogy a szívem rendetlenül dobog. „Hát ha rendetlenül dobog – azt mondtam rá –, annak nem a szívem az oka, hanem az a sárga rózsa ott a hortobágyi csárdában!” Az urak mind ösztökéltek, hogy hagyjam rá, amit a doktor mond: „szívtágulásom van”. „De biz az én szívem nem tág! Nem fér el abban több, egyetlen icipici kisleánynál! Nincs nekem semmi hibám a világon.” Be is soroztak katonának. De azért megbecsültek ám: még a hajamat sem vágták le; elküldtek Mezőhegyesre a méneshez katonacsikósnak. Míg aztán fél esztendő múlva a nemes város letette értem az ezer forint váltságot, hogy visszaszerezzen a cifra méneshez [az a ménes, amiben a tenyészállatok vannak], ahol nagy szükség van rám. Hát azt az ezer forintot én majd megszolgálom a két kezemmel, de nem szolgáltam le a hazug szájammal, ahogy az a másik.

A leány ki akarta húzni-vonni a két kezét a legényéből, s tréfával akarta elütni a dolgot.