David Goggins

Nincs hatalmad
felettem

Te irányíts, ne a körülményeid!

részlet

A fordítás alapja:
David Goggins: Can’t Hurt me – Master Your Mind and Defy the Odds

Copyright © Goggins Built Not Born, LLC, 2018
All rights reserved.

Fordította: © Gondos László, 2023

Szerkesztette: Mandl Orsolya
A borítófotót készítette: Loveless Photography
Borító: Erin Tyler
A borítóadaptációt készítette: Kovács Péter

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 477 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus,
2023

A könyörtelen hangnak a fejemben,

amely soha nem enged leállni.

Tartalom

Előzetes utasítás

Bevezetés

1. Rácáfoltam a statisztikára

2. Az igazság fáj

3. A lehetetlen feladat

4. Lélekelkobzás

5. A páncélozott elme

6. Nem a díjak számítanak

7. A legerősebb fegyver

8. Nincs szükség tehetségre

9. Rendkívüli a különlegesek között

10. A kudarcban rejlő erő

11. Mi van, ha…?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előzetes utasítás

Időzóna: 24/7

Bevetési terv: egyéni küldetés

1.Helyzet: Fennáll a veszélye, hogy a kényelmes és laza élet következtében, amelyet élsz, anélkül halsz meg, hogy felismernéd a valódi lehetőségeidet.

2.Küldetés: Szabadítsd fel az elmédet. Vetkőzd le az áldozatmentalitást. Vedd a kezedbe életed minden területének irányítását. Hozz létre törhetetlen alapot!

3.Végrehajtás:

a)Olvasd végig a könyvet. Tanulmányozd át a technikákat, és fogadd el mind a tíz kihívást. Ismételd meg! Az ismétlés érzéketlenné teszi majd az elmédet.

b)Ha a legjobb tudásod szerint végzed a dolgod, az fájni fog. Ez a küldetés nem arról szól, hogy jobban érezd magad. Az a lényege, hogy jobbá válj, és nagyobb hatást fejts ki a világra.

c)Ne hagyd abba, ha elfáradtál. Csak akkor fejezd be, ha a végére értél!

4.Osztályozás: Ez egy hős eredettörténete. A hős pedig te vagy.

A parancsot kiadta: David Goggins

Aláírás:

Rendfokozat és beosztás:
vezető, U. S. NAVY SEALS, nyugállományú beavatkozó

Bevezetés

Tudod, ki vagy valójában, és mire vagy képes?

Biztosra veszem, hogy megvan rá a válaszod, ám attól, hogy az ember hisz valamiben, az még nem válik valósággá. A tagadás a végső komfortzóna.

Ne aggódj, nem vagy egyedül. Minden egyes városban, az összes országban szerte a világon milliók kóborolnak az utcákon eltompult zombiszemekkel, a kényelem rabjaiként, az áldozatmentalitásban dagonyázva, miközben fogalmuk sincs a valódi lehetőségeikről. Tisztában vagyok ezzel, mert folyamatosan találkozom velük, és újra meg újra ilyen esetekről hallok, sőt egykor én is közéjük tartoztam, akárcsak te.

Nekem is volt egy átkozottul jó kifogásom.

Az élet pocsékul bánt velem. Összetörve jöttem a világra, káosz közepette nőttem fel, kínlódtam az iskolában, és össze se tudnám számolni, hányszor niggereztek le.

Akkoriban szegények voltunk, segélyekből éltünk, az államtól kapott szociális bérlakásban laktunk, miközben fulladoztam a depressziótól. A béka segge alatt tengődtem, a jövőre vonatkozó kilátásaim egy fabatkát sem értek.

Csak nagyon kevesen tudják, milyen érzés legalul lenni, én azonban közéjük tartozom. Olyan, mint a futóhomok. Megragad, magába szív, és nem ereszt el többé. Ha így él az ember, könnyen sodródni kezd, és ugyanazokat a kényelmes döntéseket hozza meg, amelyek újra meg újra padlóra küldik.

De az igazság az, hogy kivétel nélkül a szokásos, önkorlátozó választások mellett döntünk. Olyan természetes ez, mint a naplemente, és olyan alapvető, akár a gravitáció. Az agyunk így van bekötve, és ez teszi ostobasággá a motivációt.

Még a legjobb buzdító beszéd és önsegítő fenékbe rúgás sem több átmeneti megoldásnál. Nem kapcsolja át az agyunkat. Nem erősíti fel a hangunkat, és nem dobja fel az életünket. A motiváció senkit sem változtat meg. Én tettem pocsékká az életemet, és csakis én tudom jobbá tenni.

Ezért kerestem a fájdalmat, ezért szerettem bele a szenvedésbe, hogy a bolygó leggyengébb nyomoroncából végül az Isten által valaha teremtett legkeményebb emberré váljak, legalábbis ezt mondogatom magamnak.

Valószínűleg sokkal jobb gyerekkorod volt, mint nekem, és az is lehet, hogy most is tisztességesen élsz, de nem számít, ki vagy, kik (voltak) a szüleid, mivel foglalkozol, és mennyi a pénzed: lefogadom, hogy csupán a valódi képességeid 40 százalékát használod ki.

Ez rohadt nagy szégyen!

Mindannyiunkban megvan a lehetőség, hogy sokkal többek legyünk.

Évekkel ezelőtt meghívást kaptam a Massachusettsi Műszaki Egyetem (Massachusetts Institute of Technology, MIT) egyik bizottságába. Diákként soha nem tettem be a lábamat egyetlen egyetemi előadóterembe sem. Alig tudtam befejezni a középiskolát, most mégis az ország egyik legrangosabb intézményében álltam, hogy a mentális állóképességről beszélgessek néhány emberrel. A vita egy pontján az MIT egyik tiszteletre méltó professzora kijelentette, hogy mindannyiunknak vannak genetikai korlátai. Áthatolhatatlan falak. Hogy vannak dolgok, amelyeket nem tudunk megtenni, bármennyire kemények is vagyunk lelkileg. Szerinte, ha elérjük a plafont, akkor a mentális keménység törlődik az egyenletből.

Úgy tűnt, abban a teremben mindenki elfogadja a valóságról alkotott véleményét, mert ez az elismert, vezető professzor a mentális állóképesség kutatójaként szerzett magának hírnevet. Erre tette fel az életét. De ez is csak marhaság volt, és számomra úgy tűnt, a tudományt használja fel arra, hogy felmentsen minket a szégyen alól.

Egészen addig csendben voltam, mert a sok okos ember között kifejezetten hülyének éreztem magam, de a közönség soraiból valaki kiszúrta az arckifejezésemet és megkérdezte, hogy egyetértek-e az elhangzottakkal. Én pedig, ha nekem szegeznek egy kérdést, nem kötök csomót a nyelvemre.

– Nemcsak tanulmányozni kell a dolgokat, hanem át is kell élni őket – közöltem, majd a professzor felé fordultam. – Amit elmondott, az az emberek többségére igaz ugyan, de nem a száz százalékukra. Mindig van egy százalék, aki hajlandó dolgozni azért, hogy dacolhasson az esélyekkel.

Elmagyaráztam mindazt, amit tapasztalatból tudtam. Azt, hogy mindenki képes egészen más emberré válni, és elérni, amiről a professzorhoz hasonló úgynevezett szakemberek azt állítják, hogy lehetetlen: ám ehhez hatalmas szívre, akaratra és jól felvértezett elmére van szükség.

Igaza van Hérakleitosznak, a Perzsa Birodalomban született filozófusnak, aki a Kr. e. 5. században a csatateret megjárt emberekről írt: „Száz emberből tíznek nem is kellene ott lennie, nyolcvan csak célpont, kilencen valódi katonák, és szerencsénk van, mert ők vívják meg a csatát. Ó, de az az egy, ő a harcos…”

Az első lélegzetvétel pillanatától kezdve halálra vagyunk ítélve. De arra is, hogy megtaláljuk magunkban a nagyságot, és hogy mi legyünk a harcosok. Csak rajtunk áll, hogy felkészítsük magunkat az előttünk álló csatára. Csak mi uralhatjuk az elménket, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy bátor életet éljünk, tele olyan teljesítményekkel, amelyeket a legtöbben a képességeik alapján elérhetetlennek tartanának.

Nem vagyok zseni, mint az MIT professzorai, viszont harcos vagyok. A történet, amelyet a következőkben olvasni fogsz, az elcseszett életem története: bemutatja az önuralomhoz vezető bevált utat, és képessé tesz rá, hogy szembenézz a valósággal, hogy felelősségre vond önmagad, hogy elutasítsd a fájdalmat, hogy megtanuld szeretni azt, amitől félsz, hogy élvezd a kudarcot, hogy a lehető legteljesebben élhesd az életed, és hogy kideríthesd, ki is vagy valójában.

Az ember a tanulás, a szokások és a történetek révén változik. Az én történetemből megtudhatod, mire képes a test és az elme, amikor maximális erőbedobásra kényszerítik, és miképp lehet eljutni odáig. Mert ha az ember céltudatos, bármivel is kelljen megküzdenie – legyen az rasszizmus, szexizmus, sebesülés, válás, depresszió, elhízás, tragédia vagy szegénység –, az felpörgeti az átalakulást.

Az itt leírt lépések felérnek az evolúciós algoritmussal, mert lebontják a korlátokat, elismerést hoznak, és tartós harmóniát biztosítanak.

Bízom benne, hogy készen állsz. Ideje, hogy harcba szállj önmagaddal!

Első fejezet
Rácáfoltam a statisztikára

A pokol gyönyörű környezetben bújt meg. 1981-ben Williamsville kínálta a legcsábítóbb ingatlant a New York állambeli Buffalóban. Zöldellő, barátságos és biztonságos utcáit mintapolgárok által lakott szép házak tarkították. Orvosok, ügyvédek, acélgyári vezetők, fogorvosok és profi futballisták éltek itt szerető feleségeikkel és 2,2 gyermekükkel. Az autók újak, az utcák tiszták, a lehetőségek végtelenek voltak. Az élő és lélegző amerikai álomról beszélünk. A pokol egy saroktelek volt a Paradise Roadon.

Ott laktunk egy kétszintes, ötszobás, fehér fából épült házban, négy négyzet alakú oszloppal, amelyek a Williamsville legszélesebb, legzöldebb pázsitjához vezető verandát keretezték. Volt egy veteményes kertünk hátul, és egy két férőhelyes garázsunk, benne egy 1962-es Rolls Royce Silver Clouddal és egy 1980-as Mercedes 450 SLC-vel, míg a felhajtón egy vadonatújan csillogó, 1981-es fekete Corvette állt. A Paradise Roadon élők kivétel nélkül a tápláléklánc csúcsán álltak, és a látszat alapján a legtöbb szomszédunk úgy hitte, hogy mi, az úgynevezett boldog és stabil életet élő Goggins család, járunk az élen. A csillogás azonban sokkal többet fedett el, mint amit tükrözött.

Az esetek többségében láthattak minket, ahogy hétköznap reggelente hét óra körül összegyűlünk a kocsifelhajtón. Az apám, Trunnis Goggins nem számított magasnak, viszont jóképű volt, és bokszolóalkattal rendelkezett. Testreszabott öltönyt viselt, a mosolya meleg és nyílt volt. Egy munkába tartó sikeres üzletember benyomását keltette. Az anyám, a karcsú és gyönyörű Jackie tizenhét évvel volt fiatalabb nála, míg a bátyámmal a megjelenésünk rendezett volt, jó minőségű farmert és pasztell színű Izod inget viseltünk, félvállra vetett hátizsákkal, akárcsak a többi kölyök. A fehér gyerekek. A gazdag Amerika általunk eljátszott verziójában minden egyes kocsifelhajtó a biccentések és integetések színpada volt, ahogy a szülők és a gyerekek elindultak dolgozni vagy az iskolába. A szomszédok azt látták, amit látni akartak. Senki sem ásott túl mélyre.

Szép dolog. Az igazság azonban az, hogy a Goggins család tagjai nem sokkal korábban értek haza egy másik, egész éjszakás gettóból, és ha a Paradise Road számított a pokolnak, akkor ez alapján én az Ördöggel éltem együtt. Amint a szomszédok becsukták az ajtót, vagy befordultak a sarkon, apám mosolya mogorva grimasszá merevedett. Utasításokat vakkantott, majd visszament, hogy aludjon még egyet, mi azonban ezzel még nem kerültünk beljebb. A bátyámnak, ifjabb Trunnisnak és nekem volt hová mennünk, viszont a kialvatlan anyánktól függött, hogy el is jussunk oda.

Első osztályosként, 1981-ben az iskola révületében éltem. De nem az oktatók keménysége miatt – legalábbis akkor még nem –, hanem mert képtelen voltam ébren maradni. A tanárnő csilingelő hangja volt az altatódalom, a padon keresztbe font karjaim kényelmes párnaként szolgáltak, de szűnni nem akaró harsány vekkercsörgésre is volt példa, amikor a tanár hangja – kiszúrta, hogy alszom – egyszeriben éles tónusra váltott. A fiatalok ebben a korban olyanok, mint a szivacs. Magukba szívják a nyelvet és a gondolatokat, hogy létrehozzák azt az alapot, amelyre az emberek többsége felépíti az olvasáshoz, helyesíráshoz és elemi matematikához hasonló, egész életen át meglévő készségeit. Én azonban egész éjszaka dolgoztam, így reggelente semmire sem tudtam koncentrálni azonkívül, hogy igyekeztem ébren maradni.

A szünet és a tornaóra másféle aknamezőnek számított. Az iskolaudvaron könnyű volt ébernek maradni. Elbújni viszont annál nehezebb. Nem tűrődhetett ki az ingem. Nem hordhattam rövidnadrágot. A zúzódások vörös jeladások voltak, de nem mutathattam meg őket, mert tudtam, ha megteszem, csak még többet kapok belőlük. A játszótéren és az osztályteremben mégis biztonságban éreztem magam, legalább egy kis időre. Ez volt az a két hely, ahol nem tudott elérni, legalábbis fizikai értelemben nem. A hatodikos bátyám helyzete semmiben sem különbözött az enyémtől. Ő is rejtegette a sebeit, és mást sem akart, csak aludni, mert amint kicsengettek, kezdetét vette a valódi élet.

Williamsville-ből a kelet-buffalói Masten kerületbe az út körülbelül fél óráig tartott, de akár egy egész világ is elválaszthatta volna őket egymástól. Kelet-Buffalo nagy részéhez hasonlóan, Mastenben is zömmel fekete munkások éltek, és a kerület peremvidéke kifejezetten durva helynek számított; bár az 1980-as évek elején még nem gettósodott el teljesen. Akkoriban dübörgött még a Betlehem acélgyár, és Buffalo volt az utolsó nagy amerikai acélváros. A legtöbb férfi, legyen bár fekete vagy fehér, stabil szakszervezeti állásban dolgozott, és elég pénzt keresett a megélhetéshez, ami virágzó hellyé tette Mastent. Apám számára mindig is az volt.

Húszéves korára már egy Coca-Cola-forgalmazói koncesszióval és négy szállítási útvonallal rendelkezett Buffalo körzetében. Jó pénz volt ez egy kölyöknek, ő azonban nagyobb álmokat dédelgetett, és a jövőbe tekintett. Mégpedig a négy keréken guruló és disco-funk hangrendszerrel rendelkező jövőbe. Amikor a helyi pékség bezárt, bérbe vette az épületet, és felépítette Buffalo egyik első görkorcsolyapályáját.

Elröppent tíz év, és a Skateland átköltözött egy Ferry Streeten álló épületbe, amely csaknem egy teljes háztömböt foglalt el Masten kerület szívében. Nyitott egy Vermillion Roomnak nevezett bárt a görkoripálya felett. Az 1970-es években ez volt a hely Kelet-Buffalóban, itt találkozott az anyámmal is, aki még csak tizenkilenc éves volt akkor, miközben az apám már harminchat. Anyám először volt távol az otthonától. Katolikusként nőtt fel. Trunnis egy lelkész fia volt, így pontosan tudta, miként beszél egy hívő, amivel elbűvölte az anyámat. De legyünk őszinték: az apám sármja ugyanúgy hatott rá.

Ifjabb Trunnis 1971-ben látta meg a napvilágot. Én 1975-ben születtem, és a görkorisdiszkó-őrület éppen akkor érte el abszolút csúcspontját, amikor betöltöttem a hatot. A Skateland minden este feldübörgött. Általában délután öt óra körül értünk oda, és amíg a bátyám a snackbárban dolgozott – kukoricát pattogtatott, virslit sütött, hűtőt pakolt és pizzát készített –, én méret és stílus szerint rendeztem el a görkorcsolyákat. Minden egyes délután felálltam egy zsámolyra, hogy befújhassam a készletemet az aeroszolos szagtalanítóval, és hogy kicseréljem a gumifékeket. Az aeroszol bűze körüllengte a fejem, és szinte beleivódott az orrlyukaimba. A szemem állandóan véreres volt. Órákig nem éreztem semmi mást. Ám ahhoz, hogy összeszedett maradhassak, és tartsam a tempót, éppen ezeket a zavaró dolgokat kellett figyelmen kívül hagynom. Mert az apám, aki a DJ-fülkében dolgozott, folyamatosan figyelt, és ha eltűnt egy korcsolya, bizony rajtam csattant az ostor. Mielőtt kinyíltak volna az ajtók, egy nálam kétszer nagyobb felmosóval fényesre suvickoltam a görkorcsolyapálya parkettjét.

Este hat körül anyám elhívott minket vacsorázni a hátsó irodába. Habár a tagadás állandó állapotában élt, az anyai ösztönei valóságosak voltak, és hatalmas hűhó közepette igyekezett megragadni a normalitás összes morzsáját. Minden este kirakott két elektromos rezsót az iroda padlójára, maga alá húzta a lábát, és a sarkain kuporogva komplett vacsorát készített: sült húst, krumplit, zöldbabot és zsemlét, miközben az apám könyvelt és telefonált.

Az étel jó volt, de már hat-hét évesen is tudtam, hogy a „családi vacsoráink” csupán olcsó másolatai annak, amit a normális családok értenek ez alatt. Ráadásul ennünk is gyorsan kellett. Nem volt időnk az élvezetre, mert hétkor nyíltak az ajtók, beindult a show, és mindannyiunknak a helyünkön, az előkészített munkaállomásainkon kellett lennünk. Apám volt a seriff, és amint belépett a DJ-fülkébe, máris belőtte, ki hol van. Mindent látó szemként pásztázta a termet, és ha valamelyikünk elcseszett valamit, azt bizony megemlegette. Hacsak nem mi kaptunk észbe először.

A terem kivilágítva nem volt különösebben nagy szám, ám amint elsötétült, és a koripályát elárasztották a show vörös fényei meg a forgó diszkógömb csillámlása, a görkorcsolyás diszkó varázslata életre kelt. Hétvégén és hétköznap este is több száz korcsolyázni vágyó özönlött be az ajtón. Zömmel családok érkeztek, akiknek le kellett szurkolniuk a háromdolláros belépőt, valamint a féldolláros görkoridíjat, mielőtt beléphettek volna a parkettre.

A Skatelandben, hatéves koromban

Én adtam bérbe a korcsolyákat, és egyedül kezeltem az egész állomást. Úgy hordtam magammal a zsámolyomat, mint valami mankót. Ha nem állhattam volna fel rá, a vendégek észre sem vettek volna. A nagyobb korcsolyák a pult alatt voltak elhelyezve, a kisebbeket viszont olyan magasan tároltuk, hogy csak nyújtózva értem el, ezzel folyton megnevettettem a vendégeket. Anya volt az egyetlen kasszás. Mindenkitől behajtotta a sápot, és Trunnisnak csakis a pénz számított. Számolta, hányan jönnek be az ajtón, valós időben kalkulálta ki az adatokat, így tudta, hogy hozzávetőlegesen mire számíthat, amikor zárás után tisztába tette a nyilvántartást. És mindenkinek jobb volt, ha semmi sem hiányzott.

A pénz fölött kizárólag ő rendelkezett. Mi egy centet sem kaptunk a fáradságunkért. Anyámnak valójában soha nem volt saját pénze. Se bankszámlája, se hitelkártyája. Mindent apám irányított, és mindannyian tisztában voltunk azzal, mi történne, ha anyám nem tudna elszámolni a pénztárral.

Az ajtón betérő vendégek közül természetesen senkinek halvány fogalma sem volt erről. Számukra a Skateland egy családi tulajdonú, család által üzemeltetett álomvilág volt. Apám mindent elárasztott a funk leáldozóban lévő bakelitvisszhangjaival és a feltörekvő hiphop feltörekvő dübörgésével. Buffalo kedvenc fiának, Rick Jamesnek és George Clinton Funkadelicjének, valamint a hiphop terén újítónak számító Run–DMC első számainak köszönhetően a basszus ide-oda pattogott a vörös téglafalak között. Néhány kölyök gyorskorcsolyázni szeretett. Én is imádtam a sebességet, de a táncolni vágyó görkorcsolyások voltak többen, így a parkettünk inkább a funky színhelye volt.

Az első egy-két órában a szülők is a földszinten maradtak, hogy korcsolyázzanak, vagy nézzék, ahogy a gyerekeik róják a köröket. Végül azonban felszivárogtak az emeletre, hogy a saját korosztályukkal töltsék az időt, és amikor már elegen összegyűltek, az apám is kilibbent a DJ-fülkéből, hogy csatlakozzon hozzájuk. Apámat Masten nem hivatalos polgármesterének tartották, és tagadhatatlan, hogy egyfajta simlis politikus volt. Az ügyfelei csupán bejegyzések voltak a számára, akiknek sejtelmük sem volt arról, hogy akárhány italt öntött nekik a ház kontójára, akárhányszor ölelték is át egymást, valójában fikarcnyit sem törődött velük. Csupán dollárjelek lebegtek a szeme előtt. Ha töltött valakinek egy ingyenitalt, csakis azért tette, mert tudta, hogy a másik utána vesz még kettőt-hármat.

Habár akadtak egész estés korcsolyázások, sőt huszonnégy órás maratonok is, a Skateland ajtaja este 10-kor általában bezárult. Anyámmal és a bátyámmal ekkor kezdtük meg a véres tamponok kihalászását a vécécsészékből, a kannabiszfüst kiszellőztetését a férfi- és női vécéből, a baktériumokkal teli rágógumik lekaparását a pálya parkettjéről, de ekkor takarítottuk ki a büfét és készítettük el a leltárt is. Éjfél előtt holtfáradtan osontunk be az irodába. Anyánk fejjel egymásnak fordulva fektetett le és takargatott be minket a bátyámmal a kanapén, miközben a mennyezet szinte remegett a funk erős basszusától.

Anyám ment vissza robotolni.

Amint belépett a bárba, Trunnis az ajtóhoz állította, vagy a földszinten kellett sürgölődnie, akár egy öszvérnek, hogy különböző italokat hozzon fel az alagsorból. Mindig akadt valami alantas feladat, ezért egy pillanatra sem állt meg, miközben apám a bár sarkából figyelt, ahonnan mindent belátott. Akkoriban Rick James, aki Buffalóban született és apám legjobb barátja volt, akárhányszor a városban járt, a szemben lévő járdán parkolt az Excaliburjával. Az autó, akár egy hirdetőtábla, már a motorháztetőjével is jelezte, hogy Super Freak szintén házon belül van. De nem ő volt az egyetlen híresség, aki bejáratos volt hozzánk. O. J. Simpson volt az NFL egyik legnagyobb sztárja, aki a Buffalo Bills-es csapattársakkal törzsvendégnek számított, akárcsak Teddy Pendergrass és a Sister Sledge. Ha nem ismerős a nevük, keress rájuk!

Talán, ha idősebb vagyok, vagy az apám jobb ember, büszkeséget éreztem volna, hogy részese lehetek ezeknek a kultikus pillanatoknak, egy fiatal gyerek számára azonban nem ilyen az élet. Szinte teljesen mindegy, hogy kik a szüleink és mivel foglalkoznak, mindannyian egy megfelelően beállított erkölcsi iránytűvel jövünk a világra. Hat-, hét- és nyolcévesen ugyanolyan biztosan tudjuk, mi a helyes és mi nagyon nem az. Ha tomboló iszonyatban és fájdalomban van miatta részünk, akkor is tudjuk, hogy nem így kellene menniük a dolgoknak, és ez az igazság szálkaként döfködi az elménket. Persze dönthetünk úgy, hogy figyelmen kívül hagyjuk, de a tompa lüktetés egy pillanatra sem szűnik meg, miközben a nappalok és éjszakák egyetlen elmosódott emlékké válnak.

Egyes pillanatok azonban így is belénk égnek, és az, amelyikre most gondolok, még a mai napig kísért. A szóban forgó estén anyám hamarabb lépett be a bárba, mint arra számítani lehetett, apámat pedig meghitt beszélgetésben találta egy nála tíz évvel fiatalabb nővel. Trunnis elcsípte a tekintetét, de egyszerűen csak vállat vont, mire anyám felhajtott két pohár Johnnie Walker Redet, hogy megnyugtassa az idegeit. Apám látta a reakcióját, és egy cseppet sem tetszett neki.

Anyám tisztában volt vele, hányadán állnak a dolgok. Tudta, hogy Trunnis prostikat szállít át a határon a kanadai Fort Erie-be. Az egyik legnagyobb buffalói bank elnökének a nyaralóját használta alkalmi bordélyházként. Amikor hosszú lejáratú hitelre volt szüksége, összehozta a helyi bankárokat a lányokkal, és a kölcsön máris rendelkezésre állt. Anyám tudta, hogy a fiatal nő, akit bámul, egyike ezeknek a lányoknak. Nem először találkoztak. Egyszer már rajtakapta őket, miközben a Skateland irodai kanapéján keféltek, pontosan ott, ahol ő minden egyes istenverte este betakargatta a gyerekeit. Amikor rájuk nyitott, a nő rámosolygott. Trunnis a vállát vonogatta. Nem, anyám egyáltalán nem volt naiv, de mindig fájdalmat okozott neki, ha szembesülnie kellett a valósággal.

Anyám éjfél körül elment, hogy az egyik biztonsági őr társaságában betegye a bankba a bevételt. A férfi könyörgött neki, hogy hagyja ott az apámat. Aznap este is erről igyekezett meggyőzni. Talán tudta, hogy mi következik. Anyám is tudta, de nem menekülhetett, mivel semmije sem volt, és minket sem hagyhatott ott az apám karmai között. Még közös tulajdonuk sem volt, mert Trunnis folyton visszautasította, hogy feleségül vegye, anyám pedig csak ekkoriban kezdett ráébredni az okára. Szolid, középosztálybeli családból származott, és mindig is erényes típus volt. Apám ezt sértőnek találta, ezért jobban bánt a kurváival, mint a gyermekei anyjával, amivel csapdába ejtette őt. Anyám minden tekintetben eltartottnak számított, vagyis ha le akart volna lépni, azt a nagy semmivel kellett volna megtennie.

A bátyám és én soha nem aludtunk jól a Skatelandben. A mennyezet folyamatosan rengett, mivel az iroda közvetlenül a táncparkett alatt helyezkedett el. Amikor anyám belépett azon az éjszakán, én már ébren voltam. Mosolygott, de láttam a könnyeket a szemében, és emlékszem, hogy éreztem a whisky illatát a leheletén, amikor a tőle telhető leggyengédebben a karjába vett. Apám izzadtan és bosszúsan nyomult be utána. Kihúzott egy pisztolyt a párna alól, amin aludtam (igen, pontosan, egy töltött fegyver volt a párna alatt, amin hatéves koromban aludtam!), felém villantotta, majd elmosolyodott és bedugta a nadrágszára alatt rejtőző bokatokba. A másik kezében két barna, nagyjából 10 ezer dollár készpénzt tartalmazó papírzacskót tartott. Nem volt ebben semmi különleges.

A szüleim egy szót sem szóltak a hazafelé vezető úton, habár a feszültség csak úgy vibrált közöttük. Anyám nem sokkal reggel hat óra előtt fordult rá a Paradise Road-i felhajtóra, egy kicsit korábban, mint ahogy az megszokott volt. Trunnis kikecmergett az ülésről, lekapcsolta a riasztót, a készpénzt a konyhaasztalra dobta, és felment az emeletre. Mi is mentünk utána, anyám mindkettőnket ágya bújtatott, homlokon csókolt és leoltotta a villanyt, mielőtt beosont volna a hálószobájukba, ahol már várta az apám, aki a bőrszíját simogatta. Trunnis nem értékelte, ha az anyám dühösen nézett rá, különösen akkor nem, ha tanú is akadt.

– Ez az öv Texasból jött idáig, hogy megkorbácsolhasson – jelentette ki nyugodt hangon. Aztán lengetni kezdte a csatos végét. Anyám időről időre azért visszavágott neki, ahogy aznap este is történt. Egy márvány gyertyatartót dobott a feje irányába. Apám elhajolt, a gyertyatartó pedig nekivágódott a falnak. Anyám berohant a fürdőszobába, bezárta az ajtót, és lerogyott a vécére. Trunnis berúgta az ajtót, és visszakézből keményen megütötte. Anya feje a falnak csapódott, és alig volt magánál, amikor apám megragadta a hajánál fogva, hogy végigvonszolja a folyosón.

Addigra a bátyám és én is felneszeltünk az erőszakra. Figyeltük, ahogy lerángatja a lépcsőn anyánkat, majd az övvel a kezében fölé görnyed. Anya halántékából és szájából folyt a vér, és a látvány fellobbantotta bennem a gyújtózsinórt. A gyűlölet abban a pillanatban minden félelmemet legyőzte. Lerohantam a lépcsőn, ráugrottam apám hátára, és apró ökleimmel csépelni kezdtem, megpróbálva kikaparni a szemét. A dolog olyan váratlanul érte, hogy fél térdre zuhant. Én meg ott óbégattam rajta.

– Ne üsd meg anyát! – kiabáltam. Lehajított a földre, a szíjjal a kezében felém lépett, majd anyám felé fordult.

– Igazi gengsztert nevelgetsz! – közölte félmosollyal a száján.

Összegömbölyödtem, amikor felém lendítette az övét. Éreztem, ahogy a zúzódások hurkává duzzadnak a hátamon, miközben anyám a bejárati ajtó mellett felszerelt kontrollpanel felé kúszott. Megnyomta a pánikgombot, mire a házban visítani kezdett a riasztó. Apám megdermedt, a mennyezet felé nézett, az ingujjával megtörölte a homlokát, vett egy mély lélegzetet, befűzte a nadrágjába és becsatolta az övét, majd felment, hogy lemossa magáról a gonoszságot és a gyűlöletet. A rendőrség már úton volt, és ezt ő is tudta.

Anyám megkönnyebbülése nem tartott sokáig. Mikor a zsaruk megérkeztek, Trunnis az ajtóban fogadta őket. A válla fölött átnézve láthatták az anyámat, aki néhány lépéssel mögötte állt, feldagadt, alvadt vértől maszatos arccal. Akkoriban azonban még más idők jártak. Akkor még nem létezett a #metoo. A rendőrök nem találtak semmi kivetnivalót, ezért rá se bagóztak az anyámra. Trunnis közölte velük, hogy az egész nem több, mint egy kis vihar egy kanál vízben. Hogy szóra sem érdemes, csak a szükséges családi fegyelmezés.

– Nézzenek csak rá erre a házra! Úgy néz ki, mintha rosszul bánnék a feleségemmel? – kérdezte. – Nercbundában jár, ékszereket kap, hajtom magam, hogy mindent megadhassak neki, amit csak akar, ő meg egy márvány gyertyatartót vág a fejemhez. El van kényeztetve.

A rendőrök együtt nevetgéltek az apámmal, miközben visszasétáltak a kocsijukhoz. Anyámat még csak ki sem kérdezték. Aznap reggel nem kapott több verést. Már nem volt rá szükség. A lelki megtörés hatásos volt. Ettől kezdve világos volt a számunkra, hogy Trunnis és a törvény szempontjából megkezdődött a ránk kiírt vadászszezon.

A helyzet a következő évben sem változott sokat, a verések folytatódtak, anyám pedig igyekezett valamicske fényt csempészni a sötétségbe. Tudta, hogy cserkész szeretnék lenni, ezért beíratott az egyik helyi csapatba. Még mindig emlékszem arra a szombatra, amikor feltűztem a tengerészkék Farkaskölyök jelvényt. Az egyenruha viselése büszkeséggel töltött el, és tudtam, hogy néhány órán át úgy tehetek, mintha normális gyerek volnék. Anyám mosolygott, miközben az ajtó felé indultunk. De nem kizárólag amiatt a francos jelvény miatt voltam büszke, nem csak az csalt mosolyt az arcomra. Annak mélyebb oka volt. Azért csináltuk, hogy valami pozitívat találjunk magunknak ebben a sivár helyzetben. Azt bizonyította, hogy érünk valamit, hogy számítunk, és hogy nem vagyunk teljesen tehetetlenek.

Apám éppen ekkor ért haza a Vemillion Roomból.

– Hát ti meg hová mentek? – Ellenséges pillantást vetett rám. Én a padlót bámultam. Anyám megköszörülte a torkát.

– Elviszem Davidet az első cserkészgyűlésére – közölte halkan.

– Nagy francokat! – Felpillantottam, ő meg nevetni kezdett, ahogy meglátta a könnybe lábadt szememet. – Az ügetőre megyünk!

Egy óra múlva már Batavia Downsban voltunk, egy régimódi lóversenypályán, ahol a hajtók kis kocsikon ültek a lovak mögött. Apám azonnal magához vett egy turfot, miközben beléptünk a kapun. Órákon át figyeltük mind a hárman, ahogy sorban köti a fogadásokat, egyik cigarettáról a másikra gyújt, whiskyt vedel, mindent összekavar, miközben a pónik, amelyekre pénzt tett, sorban hátramaradnak. Ahogy apám a szerencsejáték isteneit szidta és bolondot csinált magából, igyekeztem a lehető legkisebbre összehúzni magam az emberek előtt, teljesen eltűnni azonban nem tudtam. Én voltam az egyetlen cserkésznek öltözött kölyök a tribünön. Sőt az egyetlen fekete Farkaskölyök, akit valaha is láttak, de az egyenruhám hazugság volt. Kizárólag színlelés.

Trunnis több ezer dollárt veszített aznap, hazafelé be nem állt a szája, a torka viszont reszelős volt a nikotintól. A bátyámmal a hátsó ülésen szorongtunk, és valahányszor apám kiköpött az ablakon, a nyál az arcomba fröccsent. A gusztustalan váladék minden egyes cseppje méregként égette a bőrömet és fokozta a gyűlöletem. Már rég megtanultam, hogy a verést akkor tudom a legjobban elkerülni, ha szinte észrevétlenné válok, elfordítom a tekintetem, magam mögött hagyom a testem, és reménykedem, hogy nem figyelnek fel rám. Ezt a gyakorlatot mindannyian évek hosszú során át finomítottuk, de elegem volt ebből a szutyokból. Nem akartam többé elbújni az Ördög elől. Azon a délutánon, ahogy felhajtott az autópályára, és tovább tombolva hazafelé vette az irányt, gyűlölködő tekintettel méregettem a hátsó ülésről. Ismerősen cseng az a kifejezés, hogy „a hit győzedelmeskedik a félelem felett”? Nos, az én félelmemet a gyűlölet győzte le.

Apám kiszúrta a tekintetemet a visszapillantó tükörben.

– Mondani szeretnél valamit?

– Nem kellett volna kimennünk az ügetőre – közöltem.

A bátyám felém fordult és úgy nézett rám, mintha elvesztettem volna az eszem. Anyám mocorogni kezdett a helyén.

– Ismételd meg! – Lassan mondta ki a szavakat, áradt belőlük a fenyegetés. Egyetlen szót sem szóltam, ezért hátranyúlt az ülés felett, és megpróbált megütni. De túl kicsi voltam, ezért könnyen elbújtam. Az autó ide-oda sodródott, miközben félig hátrafordult, hogy a levegőt csépelje. Alig-alig ért hozzám, ami tovább szította a mérgét. Csendben gurultunk tovább, amíg levegőhöz nem jutott. – Ha hazaértünk, azonnal leveszed a ruhád! – mondta.

Mindig ez volt a szöveg, amikor arra készült, hogy komolyan elverjen minket, és nem lehetett kitérni előle. Tettem, amit mondott. Bementem a szobámba, levettem a ruhámat, és a folyosón keresztül átmentem a szobájába. Becsuktam magam mögött az ajtót, lekapcsoltam a villanyt, majd a fenekemet felfedve lekuporodtam az ágy sarkára. Ez volt a maximális lelki és fizikai fájdalom elérésére kitalált protokoll.

A verések általában brutálisak voltak, de a várakozás még brutálisabb volt. Nem láttam az ajtót magam mögött, apám pedig ráérősen hagyta, hogy a rettegés hatalmasra nőjön bennem. Amikor meghallottam, hogy kinyitja az ajtót, a pánik kiéleződött. A szoba még így is olyan sötét volt, hogy a perifériás látásommal szinte semmit sem érzékeltem, ezért fel sem tudtam készülni az első csapásra, amíg az öv el nem érte a bőrömet. Soha nem két-három ütésről volt szó. Számolni sem számolt senki, így azt sem tudtuk, hogy mikor fogja végre abbahagyni.

A verés ezúttal perceken át tartott. A fenekemmel kezdte, de a szíj úgy belém mart, hogy védeni kezdtem magamat a kezemmel, így hát lefelé célzott, és a combomat csapkodta tovább. Amikor odahúztam a kezem, a hátam alsó felét vette célba. Többtucatszor sózott rám az övvel, ezért kifulladt, krákogott és úszott az izzadságban, amikor befejezte. Én se nagyon kaptam levegőt, de nem fakadtam sírva. A gonoszsága túl valóságos volt, a gyűlöletem pedig bátorságot adott. Nem akartam örömet szerezni annak a rohadt gennyládának. Egyszerűen csak felálltam, belenéztem az Ördög szemébe, majd átbicegtem a szobámba, és megálltam a tükör előtt. A nyakamtól a térdhajlatomig mindenhol duzzanatok borítottak. Napokon át nem mentem iskolába.

Ha folyamatosan verik az embert, a remény elpárolog. Elfojtja az érzéseit, a trauma azonban tudat alatt is tovább mérgez. A számtalan elszenvedett és végignézett verést követően ez az eset állandó ködbe borította anyám elméjét, ettől kezdve csupán árnyéka volt annak a nőnek, akire néhány évvel korábbról emlékeztem. Az idő nagy részében zavart volt, és kiüresedett, kivéve, amikor apám a nevén szólította. Olyankor úgy ugrált, mintha a rabszolgája volna. Csak évekkel később tudtam meg, hogy az öngyilkosságot fontolgatta.

A bátyámmal egymáson töltöttük ki a fájdalmunkat. Ültünk vagy álltunk egymással szemben, ő pedig olyan keményen csépelt, ahogy csak tudott. Általában játéknak indult, de a bátyám négy évvel idősebb volt nálam, és sokkal erősebb, főleg, ha mindent beleadott. Valahányszor elestem, máris felkeltem, ő pedig újra megütött, ahogy csak az erejéből tellett, miközben dühtől eltorzult arccal, teli tüdőből ordított, akárcsak egy harcművész.

– Nincs hatalmad felettem! Csak ennyit tudsz? – kiáltottam oda neki. Azt akartam, hogy tudja: több fájdalmat tudok elviselni annál, mint amit valaha is okozhat nekem, ám amikor eljött a lefekvés ideje, és megszűnt a harc, már nem volt hová bújni, és bizony összepisiltem az ágyat. Szinte minden éjszaka.

Anyám minden egyes napja a túlélés leckéje volt. Oly gyakran közölték vele, hogy értéktelen, hogy már maga is kezdte elhinni. Mindennel, amit tett, csupán arra törekedett, hogy lecsillapítsa az apámat, nehogy megverje a fiait, vagy szíjjal üsse a feneküket. De láthatatlan botlódrótok hálózták be a világát, és soha nem tudhatta, mikor akad beléjük, amíg Trunnis agyba-főbe nem verte. Máskor viszont pontosan tisztában volt azzal, hogy pokoli verést fog kapni.

Egyik nap egy csúnya fülfájás miatt korábban mentem haza az iskolából, és lefeküdtem az anyám oldalára az ágyukban. A bal fülem elviselhetetlenül lüktetett a fájdalomtól. Minden egyes lobbanás tovább tüzelte a dühöm. Tudtam, hogy nem mehetek orvoshoz, mert apám nem helyeselte, ha doktorokra vagy fogorvosra költjük a pénzt. Nem volt egészségbiztosításunk, gyerekorvosunk, fogorvosunk. Ha megsérültünk vagy megbetegedtünk, közölte velünk, hogy rázzuk le magunkról, mert Trunnis Goggins nem hajlandó fizetni semmiért, ami nem szolgálja közvetlenül az ő javát. Az egészségünk nem tartozott ebbe a kategóriába, és ez rohadtul feldühített.

Nagyjából fél óra múlva anyám feljött az emeletre, hogy megnézzen, és ahogy a hátamra fordultam, látta, hogy vér csorog le a nyakamon, ami már el is kenődött a párnán.

– Ennyi – mondta –, gyere velem!

Kiszedett az ágyból, felöltöztetett és letámogatott a kocsijához, ám mielőtt beindíthatta volna a motort, apám utánunk jött, és elcsípett minket.

– Hová akartok menni?

– Az ügyeletre – válaszolta anyám, miközben elfordította a slusszkulcsot. Apám ki akarta nyitni az ajtót, ám mielőtt sikerült volna neki, anyám gázt adott, és faképnél hagyta. Trunnis dühösen berohant a házba, becsapta az ajtót, és odakiáltott a bátyámnak:

– Fiú, hozz nekem egy Johnnie Walkert! – Ifjabb Trunnis felkapott egy üveg Red Labelt és egy poharat a bárszekrényről. Csak töltött és töltött, miközben figyelte, ahogy apám egymás után hajtja fel az újabb poharakat, tovább tüzelve velük a poklot. – Neked és Davidnek erősnek kell lennetek! – tombolt. – Én nem nevelek fel egy fészekalja köcsögöt! Pedig pontosan az leszel, ha minden egyes alkalommal orvoshoz rohansz, ha valahol bibis leszel, érted? – A bátyám kővé váltan bólintott. – Goggins a vezetékneved, és mi lerázzuk magunkról a fájdalmat!

Az orvos szerint, aki aznap éjjel megvizsgált, anyám épp időben vitt be a sürgősségire. A fülgyulladásom olyan súlyos volt, hogy ha tovább várunk, egy életre megsüketültem volna a bal fülemre. Anyám a saját életét kockáztatta azért, hogy mentse az enyémet, és mindketten tudtuk, hogy fizetni fog érte. Kísérteties csendben tartottunk hazafelé.

Apám még akkor is a konyhaasztalnál dühöngött, amikor rákanyarodtunk a Paradise Roadra, miközben a bátyám újra és újra megtöltötte a poharát. Ifjabb Trunnis félt az apánktól, de egyben imádta is, ezért nem tudta kivonni magát a varázsa alól. Mivel ő volt az elsőszülött, apánk jobban is bánt vele. Hiába üvöltötte le a fejét, deformált agyában ifjabb Trunnis volt a herceg.

– Azt akarom, hogy ha felnősz, te legyél az úr a saját házadban! – közölte vele. – Ma este pedig tanúja leszel, hogy ki viseli itt a nadrágot.

Alig léptünk be az ajtón, apám máris nekiesett az anyánknak, és eszméletlenre verte, de a bátyám képtelen volt végignézni. Amikor ütések záporoztak a feje felett, ő a szobájában várta, hogy elvonuljon a vihar. Igyekezett elhessegetni magától a sötétséget, mert nem volt ereje szembenézni az igazsággal. Én viszont átkozottul odafigyeltem.

Nyaranta hét közben sem mentesülhettünk Trunnis jelenlététől, ezért a bátyámmal megtanultuk, hogy ilyenkor a legjobb biciklire pattanni, és minél messzebb kerülni tőle, ameddig csak lehet. Egy nap épp hazaérkeztem ebédre, és a garázson keresztül mentem be a házba, ahogy szoktam. Apám délutánonként általában mély álomba merült, ezért azt hittem, hogy tiszta a levegő. De tévedtem. Paranoiás volt. A sötét üzelmek annyi ellenséget szereztek neki, hogy abban a pillanatban bekapcsolta a riasztót, amint elhagytuk a házat.

Ahogy kinyitottam az ajtót, máris felvisítottak a szirénák, nekem pedig görcsbe rándult a gyomrom. Lefagytam, a hátamat a falnak vetettem, és füleltem, hogy meghallom-e a lépések hangját. A lépcső megnyikordult, én pedig tudtam, hogy megszívtam. Barna frottírköntösben, pisztollyal a kezében jött le a lépcsőn, majd a fegyvert maga előtt tartva az ebédlőből átment a nappaliba. Láttam, ahogy a cső előbukkan a fal sarkánál.

Ahogy befordult, észrevette, hogy alig hat méterre állok tőle, mégsem tette le a pisztolyt. Pontosan a szemeim közé célzott. Egyenesen rá néztem, olyan kifejezéstelenül, amennyire csak tudtam, lábamat a padlóhoz ragasztva. Senki más nem volt a házban, és egy részem arra számított, hogy meg fogja húzni a ravaszt, de ekkoriban már nem érdekelt, hogy élek-e, vagy halok. Kimerült nyolcéves kölyök voltam, aki átkozottul belefáradt a saját apjától való rettegésbe, és akinek elege volt már a Skatelandből is. Egy-két perccel később leengedte a fegyvert, és visszament az emeletre.

Ekkorra már világossá vált, hogy valaki meg fog halni a Paradise Roadon. Anyám pontosan tudta, hol tartja Trunnis a .38-ast. Néha lemérte, mivel mennyi idő tölt, és követte őt – elképzelte, hogy miként kellene csinálni. Külön-külön kéne a Skatelandhez hajtaniuk, ahol még apánk érkezése előtt magához venné az irodai kanapé párnái alá rejtett pisztolyt, majd korán hazahozna és lefektetne minket, hogy fegyverrel a kézben várhasson rá a bejárati ajtónál. Amint leállítaná a kocsit, ő kilépne az ajtón, hogy még a felhajtón megölje – a hullát pedig otthagyná, hogy a tejesember találjon rá. A testvérei, vagyis a nagybátyáink lebeszélték ugyan róla, abban azonban egyetértettek, hogy drasztikus lépésre van szükség, különben anyánk fog meghalni.

Egy régebbi szomszédunk mutatta meg neki a kiutat. Betty az utca túloldalán lakott, és azután is tartották a kapcsolatot, hogy elköltözött. Húsz évvel volt idősebb az anyámnál, és megvolt a magához való esze. Arra biztatta őt, hogy hetekkel előre tervezze meg a szökést. Első lépésként hitelkártyát kellett csináltatni a nevére. Ez azt jelentette, hogy újra el kellett nyernie Trunnis bizalmát, hiszen szüksége volt az aláírására. Betty arra is felhívta anyám figyelmét, hogy tartsa titokban a barátságukat.

Jackie heteken át játszott az apámmal, ismét úgy bánt vele, mint amikor még 19 éves, csillogó szemű szépség volt. Elhitette vele, hogy megint imádja, és amikor elécsúsztatta a hitelkártya-kérelmet, apám közölte, hogy szívesen biztosít számára egy kis költőpénzt. Amikor a posta meghozta a kártyát, anyám a borítékon keresztül kitapogatta a műanyag lapocska kemény széleit, a megkönnyebbülés pedig elárasztotta az elméjét. Karnyújtásnyira tartotta magától, úgy csodálta. Fénylett, mint egy aranyjegy!

Néhány nappal később hallotta, ahogy apám mindenféle marhaságot összehord róla telefonon az egyik barátjának, miközben a bátyámmal meg velem együtt reggelizett a konyhaasztalnál. Betelt a pohár. Odalépett az asztalhoz, és így szólt:

– Elhagyom az apátokat. Ti ketten maradhattok, ha akartok, de velem is jöhettek.

Apám és a bátyám döbbenten hallgattak, én viszont úgy pattantam ki a székből, mintha égetett volna. Felkaptam néhány fekete szemeteszsákot, és felmentem az emeletre, hogy összepakoljak. Végül a bátyám is nekilátott, hogy összeszedje a holmiját. Indulás előtt még mind a négyen összegyűltünk a konyhaasztalnál. Trunnis döbbent megvetéssel bámult anyámra.

– Semmid sincs, egy nulla vagy nélkülem – mondta. – Nincs iskolád, nincs pénzed, se kilátásaid. Egy éven belül a testedet fogod árulni – elhallgatott, majd a bátyámhoz és hozzám fordult. – Mindketten buzeránsként fogtok felnőni. És eszedbe ne jusson visszajönni, Jackie! Öt perccel azután, hogy elmentél, már egy másik nő veszi át a helyed.

Anyám bólintott és felállt. Rááldozta a fiatalságát, a lelkét, most azonban végre készen állt. Szinte semmit sem vitt magával a múltjából. Hátrahagyta a nercbundákat és a gyémántgyűrűket. Tőle akár oda is adhatja őket Trunnis az új kurvájának.

Trunnis figyelte, ahogy bepakolunk anyám Volvójába (az egyetlen járműbe, ami az ő nevén volt, de soha nem ült benne). A bicikliket már felkötöttük a hátuljára. Lassan elhajtottunk. Először meg sem mozdult, ám mielőtt még befordultunk volna a sarkon, láttam, ahogy a garázs felé indul. Anyám padlógázt adott.

Anyám nem okozott csalódást, előre számolt a váratlan helyzetekkel. Gondolt rá, hogy apánk a nyomunkba akar majd szegődni, ezért eszébe sem jutott, hogy a nyugat felé vezető államközi autópálya felé tartson, amelyen Indianába juthatunk, ahol a szülei laktak. Ehelyett Betty házához hajtott egy olyan földes szervizúton, amelyről apámnak még csak sejtelme sem volt. A garázsajtó nyitva állt, amikor megérkeztünk. Begurultunk. Betty lerántotta az ajtót, és amíg apánk kiszáguldott az autópályára a Corvette-jével, hogy üldözőbe vegyen minket, mi az orra előtt várakoztunk, amíg le nem szállt az este. Tudtuk, hogy addigra a Skatelandben lesz, hogy kinyithasson. Nem fog lemondani a bevételről. Bármi történjék is.

A dolgok közel 150 kilométerre Buffalótól kezdtek gajra menni, amikor az öreg Volvo égetni kezdte az olajat. Hatalmas, tintaszínű füstgomolyok törtek elő a kipufogóból, amitől anyám pánikba esett. Mintha minden, amit a mélyre eltemetett félelemmel együtt magába fojtott az erőltetett nyugalom álarca mögött, az első nehézségre kibuggyant volna belőle. Egyszerűen szétesett. Könnyek csorogtak az arcán.

– Mit csináljak? – kérdezte tágra nyílt szemmel. A bátyám, aki soha nem akart lelépni, azt javasolta, hogy forduljon vissza. Egy puskaporos hordón ültem. Várakozón tekintett ránk. – Mit kéne tennem?

– Mennünk kell, anya! – szólaltam meg. – Mennünk kell!

Anyám behajtott egy benzinkútra a semmi közepén. Hisztérikusan odarohant a telefonhoz, és felhívta Bettyt.

– Nem tudom végigcsinálni, Betty! – mondta. – Az autó lerobbant. Vissza kell mennem.

– Hol vagytok? – kérdezte Betty nyugodt hangon.

– Nem tudom – válaszolta az anyám. – Fogalmam sincs, hogy hol vagyok.

Betty mondta neki, hogy keressen egy benzinkutast – akkoriban minden kúton dolgozott egy –, és hívja oda a telefonhoz. A férfi elmagyarázta neki, hogy a pennsylvaniai Erie külterületén vagyunk, és miután Betty beszélt vele, visszaadta a kagylót az anyámnak.

– Jackie, Erie-ben van egy Volvo-kereskedés. Keress egy motelt ma estére, és holnap reggel vidd oda az autót! A benzinkutas annyi olajat tölt majd a kocsiba, amennyi elég lesz ahhoz, hogy odaérj. – Anyám hallgatott, nem válaszolt. – Jackie? Hallasz engem? Tedd, amit mondok, és minden rendben lesz.

– Igen. Rendben – suttogta, miközben elöntötték az érzelmek. – Motel. Volvo-kereskedés. Értem!

Nem tudom milyen lehet ma Erie, de akkoriban egyetlen valamirevaló szálloda volt a városban: egy Holiday Inn, nem messze a Volvo-kereskedéstől. A bátyámmal követtük anyámat a recepcióhoz, ahol újabb rossz hírek vártak ránk. Minden szoba foglalt volt. Anyám válla előreesett. A bátyám és én ott álltunk a két oldalán, kezünkben a ruháinkkal teli szemeteszsákokkal. Mi voltunk a megtestesült kétségbeesés, és ez az éjszakai műszakvezető figyelmét sem kerülte el.

– Figyeljen rám! Felállítok önöknek néhány kinyitható ágyat a konferenciateremben – mondta. – Van odalent egy fürdőszoba, de korán kell kelniük, mert a rendezvény reggel 9-kor kezdődik.

Hálásan hajtottuk álomra a fejünket abban a padlószőnyeggel borított, fluoreszkáló lámpáktól megvilágított konferenciateremben, a saját személyes tisztítótüzünkben. Szökésben voltunk, az összeomlás határán, anyám nem is tudott lazítani. Hátradőlt és a kazettás mennyezetet bámulta, amíg el nem bóbiskoltunk. Akkor kiosont a szomszédos kávézóba, hogy egész éjjel aggódva figyelje a kerékpárjainkat és az utat.

Mi már a Volvo-kereskedés előtt várakoztunk, amikor kinyitott a szerviz, így a szerelőknek épp elég idejük volt, hogy beszerezzék és beszereljék a szükséges alkatrészt, mielőtt véget ért volna a napjuk. Napnyugtakor hagytuk el Erie-t, és egész éjszaka autóztunk, hogy nyolc órával később végre megérkezzünk a nagyszüleim házába, az indianai Brazilba. Még nem is hajnalodott, amikor anyám sírva leparkolt a régi faházuk mellett, és én pontosan értettem, hogy miért sír.

A célba érést akkor is fontosnak éreztük, és most is az. Még csak nyolcéves múltam, de máris megkezdtem életem második szakaszát. Nem tudtam, hogy mi vár rám – hogy mi vár ránk – abban az apró, vidékies, dél-indianai városkában, de nem is nagyon érdekelt. Csak azt tudtam, hogy elmenekültünk a pokolból, és életemben először megszabadultunk magától az Ördögtől!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Courier Prime – SIL Open Font License
Mohave – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License