Fordította

Kácsor Zsolt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sous la direction de Hubert Védrine: Grands diplomates. Les maîtres des relations internationales. De Mazarin à nos jours.

Perrin, Paris, 2024

Copyright © Perrin, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Kácsor Zsolt, 2026

Minden jog fenntartva

Szakmai lektor Dr. Fejérdy Gergely

Tartalom

Előszó (Hubert Védrine)

1. Mazarin (1602–1661) – A diplomata mintaképe
(Simone Bertière)

2. Kaunitz (1711–1794) – Fél évszázad a Habsburg-udvarban
(Jean-Paul Bled)

3. id. William Pitt (1708–1778) – A nép diplomatája
(Edmond Dziembowski)

4. Choiseul (1719–1785) – Az úrhatnám nagyúr
(David Feutry)

5. Vergennes (1719–1787) – Reálpolitikusi ideálpolitika
(Bernard de Montferrand)

6. Talleyrand (1754–1838) – A talpraesett sánta herceg
(Charles-Éloi Vial)

7. Metternich (1773–1859) – A legfőbb miniszter, aki „még az Úristent is átverné”
(Charles Zorgbibe)

8. Bismarck (1815–1898) – A „Vaskancellár”
(Stéphanie Burgaud)

9. Disraeli (1804–1881) – Kormányt alakít a képzelet
(Arnaud Teyssier)

10. Andrássy Gyula (1823–1890) – „Ez a tündöklő nagy talentum”
(Erdődy Gábor)

11. Aristide Briand (1862–1932) – Kemény kéz és békejobb
(Gérard Unger)

12. Gustav Stresemann (1878–1929) – Konzervatív német úr a béke szolgálatában
(Sophie Lorrain)

13. Louis Barthou (1862–1934) – Az utolsó szalmaszál embere
(Bernard Oudin)

14. Molotov (1890–1986) – Sztálin sötét árnyékában
(Jean-Christophe Buisson)

15. Csou En-laj (1898–1976) – A nélkülözhetetlen beosztott
(Emmanuel Hecht)

16. Kissinger (1923–2023) – Hűvös realizmus az amerikai diplomácia csúcsán
(Jérémie Gallon)

17. Zbigniew Brzeziński (1928–2017) – Amerika más felfogásban
(Alain Frachon)

18. Eduard Sevardnadze (1928–2014) – A „kaukázusi róka” három élete
(Bernard Lecomte)

19. Kofi Annan (1938–2018) – A „globáldiplomata”
(Jean-Pierre Langellier)

20. Butrosz Butrosz-Gáli (1922–2016) – Az egyiptomi gentleman
(Robert Solé)

21. Szergej Lavrov (1950) – Az orosz Talleyrand
(Sylvie Bermann)

Tegnap, ma, holnap (Hubert Védrine)

A kötet szerzői

Előszó

Mint annyi minden, ennek a könyvnek az ötlete is a terített asztal mellett született, egészen pontosan egy sajtfelfújt elfogyasztása közben, Benoît Yvert-nek, a nagyszerű Perrin kiadó szerkesztőjének társaságában. Ő vetette fel, hogy összeállíthatnék egy kötetet a diplomáciatörténet legkiemelkedőbb alakjairól az elmúlt négyszáz évből, azaz abból a korszakból, amikor a Nyugat vált a világ vezető erejévé. Az ajánlatát (szinte) azonnal elfogadtam, mert ambiciózussá tett, hogy ez a munka majdan viszonyítási alap lehet. Hiszen a témája izgalmas, tanulságos és főleg igen hasznos manapság, amikor a globalizált, széttöredezett világ olyannyira elbizonytalanít minket, és az európaiak szemében elavultnak tünteti fel a legszilárdabbnak hitt értékeket is. A munkában vonzott az is, hogy minden portrénak tartalmaznia kell egy-egy elemzést az adott diplomata által lebonyolított diplomáciai találkozókról, tárgyalásokról.

Húsz személyiséget választottunk ki a XVII. századtól napjainkig [az eredeti, francia kiadványban húsz fejezet és arcél szerepel, az Andrássy Gyuláról szóló rész külön a magyar kiadás számára készült – a szerk.], zömmel olyanokat, akik a XVIII., a XIX. és a XX. században éltek. Politikai vezetők is helyet kaphattak volna a könyvben, akik nem diplomaták voltak ugyan, de nevük összeforrt egy-egy külpolitikai korszakkal. Ilyen volt Wilson és Monroe; majd Roosevelt, Churchill, Sztálin, de Gaulle, Mao; vagy néhány semleges ország vezetője: Tito, Nehru, Sukarno. De mivel róluk már bőségesen írtak, úgy döntöttünk, hogy inkább a nagy formátumú külpolitikusokra összpontosítunk; a diplomácia olyan ismert vagy kevéssé ismert alakjaira, akik mesterien tudtak manőverezni a külpolitikában.

Ez a történelmi tabló a nemzetközi kapcsolatoknak azt a négy-öt évszázadát foglalja keretbe, amit Henry Kissinger a Diplomácia című munkájában átmenetnek nevez az egyetemességtől (az egyház és a Német-római Császárság által képviselt egyetemesség iránti nosztalgia feladásától) az európai nemzetek közötti egyensúly megteremtéséig, amikor már egyik nemzetnek sem sikerül a többi fölé kerekednie és más nemzeteket is meg tudnak akadályozni ebben.

Ez az egyensúly két különböző évszázad alatt jött létre: az első szakasz 1648 és 1756 közé tehető (ezt követte a hétéves háború – amely „az első világháború” volt Edmond Dziembowski szerint –, az amerikai függetlenségi háború, majd a francia forradalom és a császárság háborúi); a második szakasz az 1814–15-ös bécsi kongresszustól 1914-ig tartott. A reménytelenség kora következett világháborúkkal, totalitariánus rendszerekkel, hidegháborúval, majd jött a világhatalomként egyedül maradt USA nagy korszaka, és meg is érkeztünk a „globális káosz” világába, aminek még közel sem látjuk a végét.

Kissinger szerint „Richelieu a modern államrend atyja volt. Ő hirdette és alkalmazta fáradhatatlanul hazája érdekében a raison d’état koncepcióját”. „Kevés államférfi mondhatja el magáról, hogy ilyen nagy hatást gyakorolt a történelemre.”1 Logikus volt, hogy közvetlenül utána Mazarin lépett a színre, aki a Simone Bertière nagyszerű nyitófejezetében bemutatott, végtelenül kifinomult zsenialitásával az 1648-as vesztfáliai békével megalapozta a kontinentális béke nagy évszázadát, amely újabb politikai viharok nyitányának bizonyult.

Ez a kötet a főszereplői révén lenyűgöző képet nyújt Európa hosszú évszázadáról, majd a világméretűvé szélesedett, „globalizált” korszakról. Szerepel benne hat francia külpolitikus – igaz, az említett Mazarin olasz származású volt: 1602-ben született az abruzzói régióban; két osztrák: Kaunitz és Metternich; két német: Bismarck és Stresemann; két angol: az idősebb Pitt és Disraeli; egy szovjet: Molotov; egy orosz: Lavrov (az egyetlen, aki még él és hivatalban van); egy grúz: Sevardnadze; egy kínai: Csou En-laj; két amerikai: a lengyel Brzeziński és a német származású Kissinger; két volt ENSZ-főtitkár, ami külpolitikailag más szerep: a kopt származású Butrosz Butrosz-Gáli Egyiptomból, és Kofi Annan a nyugat-afrikai Ghánából.

Más befolyásos politikusokról is írhattunk volna, szóba jöhetett volna az angol Castlereagh és Gladstone; a szovjet Gromiko; az Egyesült Államokból Foster Dulles és James Baker; Franciaországból Guizot, Delcassé és Couve de Murville; az iraki Tárik Ázíz; az algériai Abd el-Azíz Buteflíka; a szaúdi hercegek stb. De nem vaskos enciklopédiai szójegyzéket akartunk közzétenni, ezért választanunk kellett a különböző országok és kontinensek között egyfajta egyensúly, valamint a kronológiai sorrend tiszteletben tartásával. Az időrendi elrendezés tette lehetővé a diplomácia megszemélyesített történetének bemutatását azokon keresztül, akik a külpolitika nagymesterei voltak és olykor valóban Történelmet írtak.

A könyvben négy világhírű külpolitikust találunk: Talleyrand-t, Metternichet, Bismarckot és Kissingert. Mindegyikük olyan időszakban látta el hivatalát, amikor hazájuk a világ egyik vezető nagyhatalma volt.

Mindannyian ősi, időtlen tudásban gyökereznek, ez kulcsokat kínál az uralkodók és a hatalmak közötti kapcsolatokhoz, amelyeket évszázadok során halmoztak fel, majd hosszú szünet után újraaktiváltak, olyan modellt kovácsolva, amelyet a tudás és az emlékezet nagy lepárlójában, a dinasztikus történeteken, háborúkon és békéken keresztül csiszoltak, és amelyet egy maroknyi értekezés és esszé fogalmazott meg, mint például Pufendorf, Grotius, Callières vagy Vattel művei. Körülbelül a XX. század második feléig ez a váz releváns maradt a hatalom örök játékának és a tárgyalások mozgatórugóinak kibogozásához, és így a nagy diplomaták vagy „tárgyalók” szerepének, akik esetenként megoldották vagy elvágták a gordiuszi csomókat, vagy nem jártak sikerrel.

Az ebben a gyűjteményben bemutatott személyiségek mind a hatalom és a realitás nyelvén beszéltek. Olvasták volna egymást. Beszélhettek volna egymással. És megérthették volna egymást. Kissinger vagy Brzeziński számára nem lett volna áthidalhatatlan akadály mentális vagy fogalmi szinten, hogy Sun Zi vagy Clausewitz műveiről elmélkedjenek, Mazarinnel vagy Metternichhel eszmét cseréljenek, a fáraók és a hettiták közötti szerződéseket tanulmányozzanak, vagy a sztyeppei birodalmakról gondolkodjanak. Ez a megállapítás érvényes a nagy vezetők számára a második világháborúig és a hidegháború végéig. A Biztonsági Tanácsban vagy az Európai Tanácsban zajló viták nem lettek volna számukra érthetetlenek.

Úgy tűnik, ez a múlt azonban kezdi meghaladni önmagát. Azok az invariánsok, amelyeket öröknek hittünk, korszerűtlenné váltak, és szembetűnők a különbségek a diplomácia gyakorlásának e hosszú „klasszikus” korszaka és a mi korunk között. A közvélemény súlya, az átláthatóság, a reagálóképesség és a digitális forradalom, valamint a logisztikai és kommunikációs eszközök új kort vetítenek előre. Mi a helyzet ma? Mi lesz holnap? Erre a kérdésre egy nagyrészt jövőbe tekintő következtetésben keressük a választ.

Már csak a szerzőket kellett kiválasztani. Kiadóm (és Étienne de Gail) közreműködésével ismert és elismert történészeket (Simone Bertière, Jean-Paul Bled, Edmond Dziembowski, Charles-Éloi Vial, Charles Zorgbibe, Stéphanie Burgaud, Arnaud Teyssier, Bernard Oudin, Gérard Unger, Sophie Lorrain, Jérémie Gallon), neves újságírókat (Jean-Christophe Buisson, Emmanuel Hecht, Alain Frachon, Bernard Lecomte, Jean-Pierre Langellier, Robert Solé) és diplomatákat (Sylvie Bermann, Bernard de Montferrand) kértem fel. Az eredmény a legmagasabb szinten ötvözi a tudást a történetmesélés művészetével. Akkor lesz hasznos ez a könyv, ha szellemi eledelül szolgálhat azok számára, akik a legjobb tudásuk szerint fáradoznak sorsunk irányításának megőrzéséért, valamint alapvető érdekeink és értékeink védelméért – hiszen aki a saját érdekeit nem védi meg, azt nem fogják komolyan venni, amikor az „értékeiről” beszél.

Hubert Védrine

2023. október 1.

1 Henry Kissinger: Diplomácia, Budapest, Panem, 2008, ford. Baik Éva et al.

A kötet szerzői

Sylvie Bermann diplomata. Hongkongban, Pekingben, Moszkvában szolgált, majd Franciaország New York-i ENSZ-képviseletén. Nagykövetként dolgozott az Európai Unió Politikai és Biztonsági Bizottságánál Brüsszelben, majd az ENSZ-szel és a nemzetközi szervezetekkel foglalkozó igazgatóság vezetője volt a Quai d’Orsay-n [a francia külügyminisztériumban], mielőtt egymás után betöltötte volna a kínai, egyesült királysági, majd oroszországi nagyköveti posztot – mindhárom esetben ő volt az első nő, aki betöltötte ezt a tisztséget. Jelenleg az Institut des hautes études de défense nationale (IHEDN – Nemzetvédelmi Felsőoktatási Intézet) igazgatótanácsának elnöke. Több könyv, köztük a Goodbye Britannia (Viszlát, Nagy-Britannia; Stock, 2021) és a Madame l’Ambassadeur (A nagykövet asszony; Tallandier, 2022) szerzője.

Simone Bertière-t aligha kell bemutatni, akinek számos díjjal kitüntetett életműve mélyrehatóan megújította a nők és az Ancien Régime történetéről alkotott ismereteinket (többek között Retz bíborosról, Mazarinről és Condé hercegről jegyez alapműnek számító életrajzot), miközben sikeresen fordult az ókor (Apologie pour Clytemnestre [Klütaimnésztra védelmében], Le Roman d’Ulysse [Odüsszeusz regénye]) és az irodalomtörténet (Dumas et les Mousquetaires. Histoire d’un chef-d’œuvre [Dumas és a muskétások. Egy remekmű története]) felé is. Reines de France (Franciaország királynői) című sorozatának köteteit 2022 óta a Perrin kiadó adja ki újra.

Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia kiváló ismerője, Jean-Paul Bled a párizsi Sorbonne Egyetem professor emeritusa. Számos mű szerzője, köztük a Perrin kiadónál megjelent Les Hommes d’Hitler (Hitler emberei) című köteté, valamint Bismarck – akinek emlékiratait is sajtó alá rendezte és jegyzetekkel ellátta –, Ferenc József és Habsburg Zsófia életrajzáé. Grands ministres des Habsbourg (A Habsburgok nagy miniszterei) című műve 2023-ban jelent meg a Perrin kiadónál.

Az újságíró és történetíró Jean-Christophe Buisson a Figaro Magazine igazgatóhelyettese, az Histoire-TV „Historiquement Show” című műsorának vezetője, és mintegy tizenöt mű szerzője, köztük a Perrin kiadónál megjelent Mihailović (Perrin, „Tempus” sorozat, 2011), 1917, l’année qui a changé le monde (1917, az év, amely megváltoztatta a világot; 2016), Le Siècle rouge (A vörös évszázad; 2019) és a Le Noir et le Brun (A fekete és a barna; 2022) című köteteké. Társszerzője a Les Grands Vaincus de l’histoire (A történelem nagy vesztesei; Emmanuel Hechttel, Perrin, „Tempus” sorozat, 2020) című műnek, valamint Jean Sévilliával közösen szerkesztette a Le Dernier Carré (Az utolsó négyszög; új kiadás, 2023) című kötetet.

A Rue d’Ulm [École normale supérieure] egykori növendéke, Stéphanie Burgaud jelenkortörténeti docens és a toulouse-i Sciences Po igazgatóhelyettese. A német és orosz történelem, valamint a XIX. századi nemzetközi kapcsolatok szakértője, többek között publikálta a La Politique russe de Bismarck et l’unification allemande. Mythe fondateur et réalités politiques (Bismarck orosz politikája és a német egyesítés. Alapítómítosz és politikai realitások; PUS, 2010) című művet, valamint a Bismarck. La démesure (Bismarck. A mértéktelenség; Ellipses, 2019) címűt.

A Bourgogne Franche-Comté Egyetem (Besançon) professor emeritusa, a Lucien Febvre Központ tagja, valamint a XVIII. századi politikai kultúra szakértője, Edmond Dziembowski számos művet publikált, köztük a Perrin kiadónál megjelent Les Pitt. L’Angleterre face à la France, 1708-1806 (A Pittek. Anglia Franciaországgal szemben, 1708–1806), a La Guerre de Sept Ans, 1756-1763 (A hétéves háború, 1756–1763; a Védelmi Minisztérium közreműködésével; a könyv elnyerte 2015-ben a Chateaubriand- és a Francia Akadémia Guizot-díját), továbbá a Le Siècle des révolutions, 1660-1789 (A forradalmak évszázada, 1660–1789; a Versailles-i Kastély Történelmi Könyvdíja, 2020) címűt, amelyet a Le Point magazin beválasztott „Az év 30 könyve” közé.

Erdődy Gábor (1951) az Eötvös Loránd Tudományegyetem professor emeritusa, nemzetközi kapcsolatokért felelős korábbi rektorhelyettese. A Szent István Tudományos Akadémia rendes tagja. Egyetemi munkássága mellett Magyarország bonni (1992–1996), majd Szentszék melletti (2002–2009) nagykövete. Fő kutatási és oktatási területe a polgári nemzetté válás XIX. századi magyar-, illetve németországi, valamint belgiumi története. Könyve jelent meg többek között gróf Batthyány Lajosról, Kossuth Lajosról, a XIX. századi német liberalizmusról, a belga alkotmányos monarchia megszületéséről és kiteljesedéséről (1825–1849), Antall József miniszterelnök (1990–1993) politikai eszmerendszeréről. Akadémiai értekezését a belgiumi közvélemény és diplomácia Magyarország-képének alakulásáról (1848–1849) készítette.

David Feutry levéltáros-paleográfus, egyetemi munkatárs és a történelemtudományok doktora, a dreux-i Édouard Branly Gimnázium tanára. A Bibliothèque de l’École des chartes folyóirat szerkesztőségi igazgatója. Többek között publikálta a Rebelles de la foi. Les protestants (xvie-xxie siècle) (A hit lázadói. A protestánsok [XVI–XXI. század]; Belin, 2017), valamint a Le Duc de Choiseul. L’orgueil au pouvoir (Choiseul herceg. A gőg hatalma; Perrin, 2023) című könyvet.

Alain Frachon a francia sajtó egyik legnagyobb vezércikkírója, azon kevesek egyike, akik nemzetközi hírnévnek örvendenek. Miután tudósítóként dolgozott Jeruzsálemben, majd Washingtonban, a Le Monde külpolitikai rovatának vezetője, majd főszerkesztője volt. Többek között publikálta a L’Amérique des néo-conservateurs. L’illusion messianique (A neokonzervatívok Amerikája. A messianisztikus illúzió; Perrin, „Tempus” sorozat, 2010), a La Chine contre l’Amérique. Le duel du siècle (Kína Amerika ellen. Az évszázad párbaja; Daniel Vernet-vel közösen, Grasset, 2012), és a nagy figyelmet keltő Un autre monde (Egy másik világ; Perrin, „Tempus” sorozat, 2023) című kötetet.

Jérémie Gallon európai ügyekre és nemzetközi jogra szakosodott ügyvéd, a Harvard Law Schoolon és a párizsi HEC-en végzett, valamint a pekingi Csinghua Egyetem egykori hallgatója. Miután többek között az Európai Unió diplomatájaként dolgozott, jelenleg európai szinten a McLarty Associates tanácsadó céget vezeti, és nemzetközi ügyeket oktat a Sciences Po-n. Megjelentette a Journal d’un jeune diplomate dans l’Amérique de Trump (Egy fiatal diplomata naplója Trump Amerikájában; Gallimard, 2018), valamint a Henry Kissinger, l’Européen (Henry Kissinger, az európai; Gallimard, 2021) című könyvet.

Emmanuel Hecht újságíró, a Perrin kiadó sorozatszerkesztője. Legutóbb megjelent műve: L’Amiral Bloch. Une vie d’engagement au service de la France (Bloch admirális. Egy Franciaország szolgálatában elkötelezett élet; Perrin/Charles de Gaulle Alapítvány, 2023).

A nemzetközi kérdésekre szakosodott újságíró, Jean-Pierre Langellier a Figarónál dolgozott, majd harmincöt éven át a Le Monde-nál, ahol a külpolitikai rovatot vezette (1990–1994). A napilap tudósítója volt Kelet-Afrikában, Izraelben, az Egyesült Királyságban és Dél-Amerikában. Számos mű, köztük a Perrin kiadónál megjelent Dictionnaire Victor Hugo (Victor Hugo-szótár; 2014), valamint két életrajz, Mobutu (2017) és Léopold Sédar Senghor biográfiájának szerzője. Utóbbi könyve 2022-ben elnyerte az Életrajzi Goncourt- és a Francia Akadémia Guizot-díját, és 2024 januárjában megjelent zsebkönyv formátumban a „Tempus” sorozatban.

Bernard Lecomte újságíró és író, több mint húsz éven át tudósított a Szovjetunió és a keleti blokk eseményeiről a La Croix napilap, majd a L’Express magazin számára. A Perrin kiadónál megjelentette Gorbacsov-életrajzát (2015), a KGB történetét (2020; magyarul: KGB. A szovjet titkosszolgálatok története. Ford. Barabás József. Corvina, 2022, 2024), valamint a Les Secrets du Kremlin, 1917-2022 (2016; magyarul: A Kreml titkai, 1917–2022. Ford. Sujtó László. Corvina, 2023) című könyvet, amelyet az ukrajnai háború alkalmából újra kiadtak és bővítettek (2022).

A Rue d’Ulm [École normale supérieure] egykori növendéke, Sophie Lorrain német irodalom és civilizációt oktató docens a Grenoble-Alpes Egyetemen. Többek között szerzője az NDK történetét bemutató kötetnek, amely a PUF kiadónál jelent meg a „Que sais-je?” sorozatban, a L’Harmattan kiadónál megjelent Des pacifistes français et allemands, pionniers de l’entente franco-allemande, 1870-1925 (Francia és német pacifisták, a francia–német megegyezés úttörői, 1870–1925) című tanulmánynak, valamint a Perrin kiadónál 2021-ben megjelent Histoire de l’Allemagne au fil des textes, de Luther à Helmut Kohl (Németország története szövegeken keresztül, Luthertől Helmut Kohlig) című műnek.

Bernard de Montferrand Édouard Balladur miniszterelnök diplomáciai tanácsadója volt, valamint nagykövet Szingapúrban, Hollandiában, Indiában, Japánban és Németországban. A France-Allemagne, l’heure de vérité (Franciaország–Németország, az igazság órája; 2011, Jean-Louis Thériot-val közösen), valamint Vergennes életrajzának (2018, a Francia Akadémia történelmi életrajzi díja) szerzője, mindkettő a Tallandier kiadónál jelent meg.

Bernard Oudin újságíró, esszéista, történész, a Franciaországi Sherlock Holmes Társaság alelnöke, a londoni Sherlock Holmes Társaság és a New York-i Baker Street Irregulars Társaság tagja. Németországban élt, és megbízott előadó volt a Heidelbergi Egyetemen. Publikálta a Le Crime, entre horreur et fascination (A bűn, horror és vonzalom között; Gallimard, 2010) című művet, Michèle George-zsal közösen Berlin történetét (Perrin, 2010), valamint Aristide Briand életrajzát (Perrin, 2016).

Az egyiptomi származású francia író és újságíró, Robert Solé 1946-ban született Kairóban, mintegy negyven éven át dolgozott a Le Monde-nál, amelynek többek között római és washingtoni tudósítója, majd egyik főszerkesztője volt. Hét regény szerzője, amelyek a Seuil kiadónál jelentek meg, valamint számos esszéje és történelmi elbeszélése is napvilágot látott, köztük a Dictionnaire amoureux de l’Égypte (Egyiptom szerelmes szótára; Plon, 2001), a Sadate (Szadat; Perrin, 2013) és a La Grande Aventure de l’égyptologie (Az egyiptológia nagy kalandja; Perrin, 2019).

Arnaud Teyssier történész és magas rangú köztisztviselő, a Charles de Gaulle Alapítvány tudományos tanácsának elnöke, számos figyelemre méltó művet publikált a Perrin kiadónál, többek között a Louis-Philippe. Le dernier roi des Français (Lajos Fülöp. A franciák utolsó királya; 2010), a Richelieu. L’aigle et la colombe (Richelieu. A sas és a galamb; 2014), a Philippe Séguin. Le remords de la droite (Philippe Séguin. A jobboldal lelkifurdalása; 2017), a De Gaulle, 1969 (2019), a L’Énigme Pompidou-de Gaulle (A Pompidou–de Gaulle-rejtély; 2021) és a Demain la Ve République? (Holnap az V. Köztársaság?; 2022) címűt.

Gérard Unger a Párizsi Politikai Tanulmányok Intézetében végzett (1967) és közjogi diplomával rendelkezik (1969). Teljes pályafutását a kommunikáció területén töltötte: a Radio Monte-Carlo vezérigazgató-helyettese (1981–1984), a Sofirad elnöke volt (1984–1986), mielőtt csatlakozott a Publicis csoporthoz, ahol a csoport francia leányvállalatait felügyelte (1988–1996), majd a Métrobus reklámügynökség elnöke volt (1996–2016). Jelenleg a CRIF [Franciaországi Zsidó Intézmények Képviseleti Tanácsa] alelnöke és a LICRA [Nemzetközi Liga a Rasszizmus és Antiszemitizmus Ellen] tudományos irányító bizottságát vezeti. Számos történelmi mű, köztük az Aristide Briand (Fayard, 2006), az Histoire du Second Empire (A Második Császárság története; Perrin, 2018) és a Gambetta (Perrin, 2022) című kötetek szerzője.

Hubert Védrine tizenkilenc évet töltött „hatalmon”. 1981-től 1995-ig az Élysée-palotában dolgozott, 1991 és 1995 között főtitkár, majd 1995 és 2002 között külügyminiszter volt Lionel Jospin kormányában, Jacques Chirac elnöksége alatt. Mintegy húsz művet publikált François Mitterrand-ról, Európáról és a geopolitikáról. Tapasztalata és írásai alapján – különösen a 2021-es Dictionnaire amoureux de la géopolitique (A geopolitika szerelmes szótára; Plon) és a 2022-es Une vision du monde (Világnézet; Bouquins) című művei révén – a nemzetközi kapcsolatok egyik legjobb francia szakértőjének tartják.

Charles-Éloi Vial levéltáros-paleográfus, habilitált történelemtudományi doktor, a Francia Nemzeti Könyvtár Kézirattárának kurátora és a „Bibliothèque des Illustres” (Hírességek Könyvtára; Perrin/BnF) sorozat igazgatója. Többek között publikálta a Les Derniers Feux de la monarchie. La cour au siècle des révolutions, 1789-1870 (A monarchia utolsó fellángolásai. Az udvar a forradalmak századában, 1789–1870; Perrin, 2016), a Napoléon. La certitude et l’ambition (Napóleon. A bizonyosság és az ambíció; Perrin/BnF, 2020), valamint a Sauver l’Empire. 1813, la fin de l’Europe napoléonienne (Mentsük meg a Birodalmat. 1813, a napóleoni Európa vége; Perrin, 2023) című művet.

Charles Zorgbibe közjogi professzor, a Dél-párizsi Egyetem jogi karának dékánja, az aix-marseille-i akadémiai körzet rektora, a Panthéon-Sorbonne Egyetem professzora volt. Ügyeket vitt a hágai Nemzetközi Bíróság elé; ő szövegezte Vanuatu (Új-Hebridák) alkotmányát, amikor az elnyerte függetlenségét, valamint az Afrikai Unió kollektív biztonsági paktumát. Friss publikációi: Kissinger (Le Cerf poche, 2023), Les Éminences grises (A szürke eminenciások; Le Cerf poche, 2023), Entre despotisme et démocratie, histoire constitutionnelle de la France (Despotizmus és demokrácia között, Franciaország alkotmánytörténete; Le Cerf, 2023).

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Török Mária

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 525 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License