Ruediger Dahlke

A sors törvényei

Ruediger Dahlke

A sors törvényei

Az élet játékszabályai:
rezonancia, polaritás, tudatosság

Budapest, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ruediger Dahlke: Die Schicksalsgesetze,

Spielregeln fürs Leben, Rezonanz Polarität Bewusstsein

Az eredeti művet a Wilhelm Goldmann Verlag, a Verlags gruppe Random House GmbH tagja adta ki Münchenben, Németországban, 2009-ben.

© Wilhelm Goldmann Verlag, 2009

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-591-3

© Fordította: Szilágyi Eszter, 2010

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Prudovits Edina

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó a 2021-es magyar kiadáshoz

Bevezetés

Az élet játékszabályai

A törvények hierarchiája

Alárendelt törvények

Rend a törvényrendszereken belül

A törvények betartása

A polaritás törvénye világunk meghatározó tényezője

Polaritás a modern természettudományban és technikában

A polaritás eredete, illetve a polaritás és a szexualitás

A polaritás és az emberi kapcsolatok

Polaritás a gazdaságban és a politikában

A jó és a rossz problémája

A kivetítés története

Kiutak a polaritás dilemmájából

Csapdák a polaritás birodalmában – az egyoldalúságtól a pozitív gondolkodásig

Történelmi példák a polaritás kezelésére

Az árnyék elfogadása a modern életben

A hétköznapi árnyak és hozzájuk fűződő viszonyunk

A rezonancia vagy vonzás törvénye

A rezonancia törvényének jelentése

A hétköznapi titkok mögött rejlő rezonancia

Hozzáállás és rezonancia

A rezonancia jelenségei

Rezonancia és tudomány

A rezonancia nem titok, hanem sok mindenre magyarázatot adó jelenség

A rezonancia törvényének következményei

Tegyük magunkat éretté!

Rezonancia és polaritás

A szeretet mint a rezonancia egyik jelensége

A rezonancia haszna

A nyelv eszközének rezonanciája

Rezonancia és polaritás egy gyakorlati feladatban

Az észlelés, avagy milyen valóságos az általunk látott valóság?

Észlelés és politika

Illúzióvilágok

A valóságunk mögötti valóság

Az okkeresés rövid története

A megismerés útja – elemzés és belátás

A belső képeken keresztül vezető utak

Hipnózis – a tudat koncentrálása

A placebohatás, avagy a tudat uralma a test felett

A tudat befolyása a gépekre

Tudat és anyag

Minden rendelkezik tudattal

Tudat és hierarchia

A kezdet törvénye

Három súlyos eset és egy autó – a kezdet törvényének alkalmazása

Szinkronicitás

A pars pro toto elv, avagy a rész és az egész

A mikrokozmosz azonos a makrokozmosszal

Tudat, egyensúly és elevenség

Polaritás a mikro- és makrokozmoszban

A mikro- és makrokozmosz elemei és szervrendszere

A légzés

Az anyagcsere

Az emésztés

A keringés

Az ember és a Föld védekezőrendszere

Morfogenetikus mezők

A mezők keletkezése

A mezők és az emberi szervezet

A mezőelmélet következményei és alkalmazása

Szertartások – a mezők legszembetűnőbb hatása

A katolikus esküvő példája

A szertartások másolása és pótlása

Ősi szertartások és mechanizmusaik

A már kialakult mezők fennmaradása és befolyása

Hétköznapi és közlekedési szertartások

Sportrituálék

A foci mezeje

Szertartások, mezők és a pedagógia

A „függőleges gondolkodás” és világképe

Az őselvek konkrét rendszerei

A hermetikus filozófia őselvrendszere

Az őselvek alkalmazásának következményei

A kleptománia és a Merkúr-elv

Hollywood és az őselvek

A kábítószerek és a Neptunusz elve

…Rudolf Steiner példáján

A valóság tortájától az egyetemig

Ősi gondolatok az őselvek világáról

Álkauzalitás mint a hasonlóságokban történő gondolkodás sírásója

Megfelelni az őselveknek – szolgálni az isteneket?

A törvények alkalmazása és a „szerelemmel” kapcsolatos őselvek

A szerelem biokémiája

A szerelem és az élet törvényei

A szerelem és az őselvek

Bezárul a kör

Jegyzetek

Ruediger Dahlke magyarul megjelent könyvei

További információk, tanfolyamok, képzések, elérhetőségek

Színes melléklet

Köszönetnyilvánítás

Különös köszönettel tartozom Freda Jeskének, aki számos ötletével, kiegészítésével, valamint grafikonjaim és képeim átdolgozásával nyújtott segítséget. Ra’issa Faselnek az engem ábrázoló tükrözött portrék elkészítéséért vagyok hálás.

Köszönöm első feleségemnek, Margit Dahlkénak a segítségét, továbbá johanniskircheni gyógyközpontunkban dolgozó kollégáinak: Anja Schönfussnak, Gundi Kirkovicsnak és természetesen régi segítőtársamnak, Christa Malert lektornak. Kitűnő ötleteiért Balthasar Wanznak, a korrektúráért Dorothea Neumayrnak, Lis Lustenbergernek és Ralf Lay lektornak tartozom köszönettel.

Franz Beckenbauernek azt köszönöm, hogy hozzájárult a „foci mezejéről” szóló fejezet megírásához.

Előszó a 2021-es magyar kiadáshoz

A sors törvényei, avagy Az élet játékszabályai német nyelvterületen megjelenése óta őrzi biztos pozícióját a sikerlistákon, ami engem mint szerzőt természetesen nagy örömmel tölt el. Nagy segítséget nyújtott azonban annak a több mint 100 000 olvasónak is, akik az olvasottak által biztos alapokra lelhettek az életükben.

Aki sikerre törekszik az életben, ebben az indiaiak által lilának is nevezett kozmikus játékban, jobban teszi, ha betartja ezeket a játékszabályokat. Az olvasóktól és a szemináriumi résztvevőktől kapott sikertörténetek alapján azt tapasztalom, hogy az eredmény hamarosan megmutatkozik.

Örömömre szolgál, hogy könyvem legújabb magyar kiadása partnerkiadóm, a Bioenergetic Kiadó gondozásában jelenik meg. Ahogyan ezt budapesti látogatásaim és szemináriumaim során megtapasztaltam, ottani barátaimnál jó kezekben van.

Különösen ezekben a nehéz időkben jelent nagy segítséget, ha ismerjük és követjük a játékszabályokat. Ahol a kormányzatok sajátságos, nehezen követhető, a helyes mértéket nélkülöző rendelkezésekre ragadtatják el magukat, fontos, hogy mi magunk követhessük a polaritás és a rezonancia örök érvényű törvényeit, valamint a kezdet törvényét.

Sorsunk mindig a javunkat szolgálja. Ahol a személyes emberi és az egész országot érintő kollektív sors nehezen érthető, az élet sorstörvényei kapaszkodót nyújtanak a mindennapok sokunk által átélt bizonytalanságában és kétségbeesésében.

Aki megérti az élet játékszabályait, megbékélésre törekszik. Ezért különösen örülök, hogy magyar barátaim a Bioenergetic Kiadónál lehetővé teszik, hogy a munkám egyik alapkövének tekintett kötet minél szélesebb körben ismertté váljon. Több mint hetven könyvem mindegyike ugyanis az ebben megfogalmazott időtlen törvényeken alapszik, melyek ismeretével és alkalmazásával békét köthetünk önmagunkkal és másokkal. Minél többen követjük az univerzális törvényeket, annál nagyobb esélyt adunk a békének a saját környezetünkben, az országunkban és az egész kultúrkörünkben…

Ruediger Dahlke

2021. május

Bevezetés

Az élet játékszabályai

Úgy tűnik, végre megérett arra az idő, hogy széles körben is terjesszék az élet törvényeit. Titkosak sohasem voltak, még ha egyesek kacérkodtak is a gondolattal. A nagy többség és a nyilvánosság előtt azonban mindig is megpróbáltak elrejtőzni, ahogyan azt a kvantumfizika képletei, a klasszikus zene partitúrái és a tarot-kártyán bemutatott ókori egyiptomi beavatási szertartások még ma is teszik. Az emberek többsége egyszerűen nem jutott hozzá az élet törvényeihez.

Bár ma már a verebek is a rezonancia törvényéről csiripelnek, ügyes marketinggel titkot kreáltak belőle, hogy milliószámra terjeszthessék. Ez valóban nagy előrelépés, de ne feledkezzünk meg arról, hogy a rezonancia törvénye csak a második a sors törvényeinek sorában, így azok, akik nem ismerik a nála is fontosabbat, a polaritás törvényét, könnyen veszélybe kerülhetnek. Miután több mint húsz éven át e két törvény jelentette tanulmányaim alapját, számomra is megérett arra az idő, hogy írjak róluk egy könyvet.

Mielőtt belekezdenénk egy játékba, kézenfekvő, hogy először is megismerkedjünk a szabályaival. A sportnál ez zökkenőmentesen történik, nem úgy a kozmikus játéknál, vagy ahogyan az indiaiak az életet nevezik, a lilánál. Mindannyian tudjuk, hogy félidő után a focistáknak térfelet kell cserélniük a másik csapattal, saját életünk közepéhez érve azonban úgy folytatjuk tovább a játékot, mintha mi sem történt volna. Nem csoda, ha a többségünk ezek után sorozatosan öngólt rúg élete második felében. Elszalasztjuk a térfélváltást, illetve irányváltást, és nincs, aki figyelmeztessen rá minket.

A többségnek arról sincs semmi fogalma, mit jelent a lesszabály az élet játékában – a fociban bezzeg tudják. Sokan tudatosan lesből játsszák az életüket, és csodálkoznak, ha elmarad a várva várt elismerés. Ha nincs részünk „sikerben”, második esélyt kapunk ahhoz, hogy átállítsuk a váltót, az elmaradt elismerés ugyanis arra enged következtetni, hogy valami nincs rendben. Ilyenkor újra lehetőségünk nyílik arra, hogy megtanuljuk a játékszabályokat, és a jövőben sikeresebbek legyünk. Az emberek többsége nem él ezzel a lehetőséggel, és hajlamos a kivetítésekre. Ha mások góljai elismerést aratnak, a sajátjaik azonban nem, szívesebben keresik a felelősséget kívül, másoknál, mint saját maguknál. Ilyenkor szidják a „bírót”, és őt teszik felelőssé a saját tehetetlenségükért. Úgy gondolják, hogy az élet játékában a politikusok, a vállalkozók, a tanárok, az újságírók, az orvosok és elsősorban a partnerük, valamint saját gyermekeik a döntőbírák – egyszóval a „többiek”.

Aki nem belül, hanem kívül keresi a felelőst a saját sikertelenségéért, ellenséget lát a világban. Minél többet panaszkodik valaki, annál kevésbé ismeri a játékszabályokat és a törvényeket. Aki megérti őket, nem panaszkodik, hanem megpróbál megfelelően viselkedni, sikereket aratni, és alázattal viseli a kudarcokat is. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy kritika nélkül el kellene fogadnunk a balsorsot, vagy hogy megadóan szét kellene tárnunk a kezünket.

Minél ritkábban panaszkodik valaki, annál többet értett meg az életből.

Ha sokan panaszkodnak – ahogyan az a 2006-os labdarúgó-világbajnokság előtti években Németországban is történt –, szabályszerűen egyfajta „nyavalygómező” keletkezik. Ezekben az években az embernek az volt a benyomása, hogy a németeknek agylebenyeiken (ezek többek között a boldogság érzéséért felelősek) és halántéklebenyeiken (ezek teszik lehetővé az egység megtapasztalását) kívül kifejlődött egy „nyavalygólebenyük” is. Az evolúció természetesen nem ilyen gyors. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy kialakult egy energetikai mező azzal a hallgatólagos egyetértéssel, hogy kizárólag a negatív tapasztalatok számítanak. Ezek voltak azok az évek, amikor bár a németek világszerte éllovas-pozícióhoz jutottak a környezettechnológiában, alig vettek róla tudomást, és nem is tartották fontosnak. Mivel a mezők bárki által érthető és megtanulható szabályoknak és törvényeknek engedelmeskednek, némi tudatossággal fejlődést elősegítő mezőket is ki lehetne alakítani. A nyavalygók országa helyett Németország a környezettechnológia mestereinek országa is lehetett volna.

Ez a könyv a hagyományos gondolkodás mellett egy másik, mélyebbre ható világszemléletet is be szeretne mutatni. Püthagorasz, aki máig az a^2 + b^2 = c^2 tételéről ismert, két körből álló iskolát alapított: a külsőt exoterosnak, a belsőt esoterosnak nevezte el. Míg ez utóbbi kör a dolgok lényegével – például a számok minőségével – foglalkozott, e tudás gyakorlati alkalmazása a külső kör feladata volt – ez esetben tehát a számokkal való műveletek, azaz a számolás. A belső kör tudott a külsőről, a külső kör tagjai azonban idővel elfeledkeztek a belső körről – ez vetette fel a „titokban tartás” gyanúját.

Az „ezotéria” szó a belső kör, az esoteros nevéből ered, amelynek impulzusairól a külső, világi beállítottságú külső kör egyre inkább nem vett tudomást, majd fokozatosan el is felejtett. Az ezotéria tehát eredetileg a belső kör dolgokról és a sors törvényeiről alkotott tudását jelentette. A belső kör tana, az ezotéria természetesen nem felelős azokért a jelenségekért, amelyek manapság a nevében történnek, ahogyan a „vallás” szó sem tehető felelőssé mindazokért a tévedésekért és szörnyűségekért, amelyek egyes vallási közösségekben előfordulnak.

Aki ismeri és uralja a játékszabályokat, könnyebben és jobban játszik – minden játékban, így az élet játékában is.

A két kör – egy belső és egy külső – ábrázolása még ma is számos hagyományban fellelhető. Tagjainak csekély száma miatt a belső kört mindig kisebbnek ábrázolták. Az iszlám vallásban a belső kör a szúfikat és a derviseket szimbolizálja, míg a külső a szunnitákat és a síitákat. A kereszténységben a már alig fellelhető János-kereszténység alkotja a belső kört, a katolikus Péter-kereszténység világi nézetei és a később kivált evangélikusok tanai pedig a külső kört.

Csak mostanra érett meg arra az idő, hogy a két kör tudjon egymásról – ez a könyv ehhez a folyamathoz próbál hozzájárulni. Még ha Püthagorasz külső köre időközben egy rendkívül széles körré, mezővé nőtte is ki magát – például a természettudományok formájában –, és alig érdeklődik a belső kör iránt, egyre inkább csökken a kettejük közt lévő távolság.

A törvények hierarchiája

Valamennyi vallás és hagyomány egyetért abban, hogy az anyag megteremtésének ellensúlyául az egység szolgál. Valamennyi hagyomány belső köre tisztában van a mindenben benne rejlő egységgel, a külső kör ezzel szemben nem foglalkozik vele. A legtöbb vallás és hagyomány a kisebb, belső kör középpontját egységnek, illetve Istennek nevezi.

Az úgynevezett kultúrvallások, ha másban nem is, abban feltétlenül megegyeznek, hogy csak egyetlen istent fogadnak el létezőnek – ezt nevezzük monoteizmusnak. Még a politeista (sokistenhívő) vallások is egyetlen olyan megnevezhetetlen instancia létezéséről beszélnek, amely megteremtette az isteneket, valamint meghatározta sorsukat és tulajdonságaikat. Ebben tulajdonképpen ki is merül a vallások egyetértése, hiszen többségük ragaszkodik a saját útjához – saját elképzelése van a megvilágosodásról, a felszabadulásról, a mennyországról stb. A patriarchális időkben hallgatólagos megegyezés volt abban a tekintetben, hogy az isten férfi – mindig férfi alakjában ábrázolták, vagy legalábbis így képzelték el.

Ezzel azonban kezdetét is vette a félreértések sora, hiszen annak az egyedüli istennek, aki megtestesíti az egységet, nem lenne szabad tulajdonságokkal rendelkeznie. Amikor a vallások még „gyerekcipőben” jártak, ennek még többnyire a tudatában is voltak. Lao-ce például így ír erről Tao Te King című művében:

Az út, mely szóba-fogható,

nem az öröktől-való;

a szó, mely rája-mondható,

nem az örök szó.

Ha neve nincs: ég s föld alapja;

ha neve van: minden dolgok anyja.

Ezért:

aki vágytalan,

a nagy titkot megfejtheti;

de ha vágya van,

csak a dolgokat szemlélheti.

E kettő mögött közös a forrás,

csupán nevük más.

Közösségük: csoda,

s egyik csodától a másik felé tárul

a nagy titok kapuja.[1]

Ezzel magyarázható a tízparancsolat második parancsa is, amely szerint az istenről, az Úrról nem szabad képet készíteni. A zsidóságból kifejlődő vallások egyike, az iszlám egyedül ezt a parancsot őrizte meg. Annak ellenére, hogy alapítója, Mohamed egészen más utat szánt neki, az iszlám szélsőségesen patriarchálissá vált. A muzulmánok egyértelműen a polaritás áldozatai, de ne feledkezzünk meg a keresztényekről se, akik a szeretet vallásának zászlaja alatt találták fel az inkvizíciót és a keresztes hadjáratokat, és agresszív küldetéstudatukkal szeretet helyett gyűlöletet adtak a világnak – aminek a következményeitől még ma is szenved az emberiség. A vallások tehát nem pusztán ugyanúgy alá vannak rendelve a sors törvényeinek, de gyakran az áldozatául is esnek.

Ez érthető, hiszen bár a vallások is az egység elérését célozzák meg, már Krisztus is utalt arra, hogy ez az egység nem lelhető meg ezen a világon. A Földön legfeljebb csak a tudatunkban tapasztalhatjuk meg az egységet. Az anyagi és földi élet megköveteli az egység után következő második legfontosabb törvény, a polaritás elismerését, amely az egység ellenpólusát képviseli. Krisztus ellenségét, az ördögöt nevezi meg (poláris) világunk urának. Krisztus az Apától, azaz az egységből született a kettősség világába, amelynek az ördög az ura, és a kettősség a szimbóluma. Nem véletlen, hogy Krisztus tisztelettel viszonyul hozzá, amikor belép a birodalmába. A sátán arra vonatkozó ajánlatainak és csábításainak azonban, hogy része lehessen ennek a világnak, és hatalomra tegyen szert, határozottan ellenáll, például sivatagi megkísértése során. Krisztusnak nyilvánvalóan az a célja, hogy átsegítse az embert a kettősség (poláris) világából az egység (az Atya) világába.

Az egység és a polaritás/kettősség viszonyát a kör vagy a mandala, illetve a kör közepe és kiterjedése közötti feszültség jelképezi.

A kör közepe szimbolizálja az egységet. A közép nem terjed ki (ebbe a világba), és ideális alakzat – az euklideszi geometriában is. Nem evilági, mert egy és nem kettő. Ha tér és idő veszi körül – vagy ahogyan a hinduk nevezik, a két nagy csaló –, illúzió (mája) keletkezik, ami egyenlő a világgal. A kör egésze a teremtést szimbolizálja, ami az egységből, a középpontból, az istentől ered. Kultúrától függően az egységet számos módon nevezhetik: például Paradicsomnak, nirvánának vagy taónak.

Az emberek benépesítik a világot, a (spirituális vagy vallási) célt azonban továbbra is a középpont, az egység jelenti. Ezt szörnyen nehéz felfogni, hiszen mindaz, ami emberré tesz minket – a nyelvünktől kezdve az elménkig – az ellentétek világából keletkezett, és ehhez ragaszkodik. Legfeljebb csak körülírni tudjuk az egységet, vagy szimbólumokkal, szertartásokkal, mítoszokkal, történetekkel és legendákkal érthetőbbé tenni, ahogyan azt a vallások is teszik. Az egységet a nem anyagi, dimenzió nélküli középpont reprezentálja a legjobban, vagy a fehér fény, amely bár magában hordozza a szivárvány valamennyi színét, láthatatlan marad.

A 20. század elején az atomfizikusok felfedezték, hogy a világban minden ellentétekből áll. Még a szubatomi szinten is, ahol minden elektronhoz tartozik egy pozitron. Csak a foton, a legkisebb fényrészecske nem rendelkezik ellenpólussal, ezért méltó képviselője az egységnek. Amint a fény poláris világunkra esik, árnyék keletkezik, ráadásul minél világosabb a fény, annál sötétebb az árnyék.

Ahol fény van, ott árnyék is van.

Létezik tehát egy olyan fény, amely Istent és az egységet szimbolizálja, és képes megvilágosítani a tudatunkat, valamint egy olyan, amely megvilágítja és színekkel ajándékozza meg a világunkat.

A világ tarkaságában a polaritás fejeződik ki, a színek ugyanis – ahogyan az angol költő, William Blake olyan találóan megfogalmazta – a fény sebei. Az egész, gyógyító fény láthatatlan számunkra, még ha a teremtés láthatóvá is teszi. A zöld növények kiszűrik a fehér fény spektrumából a pirosat, és a spektrum maradék részét zöldnek látjuk. Ha kéknek látunk egy pulóvert, az csak azért lehetséges, mert az anyag minden sárgát elnyelt a fehér fényspektrumból. A komplementer színek rendszeréről már Goethe is írt Színtan című művében. Ez az oka annak is, amiért nyári hőségben a fehér autók melegednek fel a legkevésbé, míg a feketék a legjobban. A fehér valamennyi színt magában hordozza, és nem is vesz fel többet. A fekete ezzel ellentétben nem igazi szín, hanem a színek hiánya, és mint ilyen, a fehér fény valamennyi energiáját megpróbálja magába szívni. A melegebb országokban kevésbé ajánlatos fekete színű autót választani.

Ez lehet az oka annak is, amiért a pápák, számos guru és az orvosok is fehérbe öltöznek. Amellett, hogy a lehető legkevesebb „sugárzást” akarják felvenni a környezetükből, kívülről tökéletesnek (tisztának és fehérnek) akarják mutatni magukat.

Az ellentétek világában élünk, ahol a fehérhez hozzátartozik a fekete, a piroshoz a zöld, a nagyhoz a kicsi, a jóhoz pedig a rossz. Mivel az ellentétek anyagi világában mindennek két oldala van, még az egységnek is szüksége van egy ellensúlyra: a polaritásra. A komplementer színek ellentétpárját illusztrálja a színes melléklet 1. ábrája.

Ez csak az egység megtapasztalását követően változhat meg. Az egység állapotában feleslegessé válnak ezek a játékok, hiszen az ellentétek poláris világához tartoznak. A tény, hogy még azok a vallások is gyorsan a polaritás ellenpólusában találják magukat, amelyek eredetileg meg akarták valósítani az egységet, hűen bizonyítja a polaritás törvényének működését.

A polaritás tehát egyrészt csapdát jelent a vallások „földi személyzete” számára, másrészt egyike a modern társadalmakat meghatározó törvényszerűségeknek. Ez a felismerés semmiképp sem tekinthető újnak, hiszen már Goethe is a következő időtlen szavakat adja a Faustban Mefisztó szájába: „Az erő része, mely örökké rosszra tör, s örökké jót mivel.”[2] Püthagorasz éppúgy ismerte ezt a törvényt, mint az egyiptomi mitológia, amely a tarot szimbolikájában többszörösen is vereséget szenved: a tarot hetedik lapján, a Diadalszekéren a hajtó egy fekete és egy fehér, két különböző irányba húzó szfinxet köt a kocsija elé.

„Amint fent, úgy lent.”

Az egységet, a legmagasabb szférát – amely leginkább egy háromszög csúcsaként vagy egy kör középpontjaként, de mindenképpen pontként ábrázolható – a polaritás és az ellentétek, azaz a kettősség törvénye követi. Még egy szinttel lejjebb található a megfelelés, a rezonancia, azaz a hasonlóság törvénye. Ez utóbbi törvény közismert megfogalmazását a Háromszor Magasztos Hermész mitikus alakjának (Hermész Triszmegisztosz, az egyiptomi Thot isten és a görög Hermész összeolvadása) híressé vált mondata nyújtja: „Ami fönt van, ugyanaz, mint ami lent van.” Ez a törvény sohasem volt titkos, hiszen többek között a délnémet szájhagyomány is utal rá, méghozzá igen nyers megfogalmazásban: „Az ördög mindig a legnagyobb kupacra kakál.” A mondás arra utal, hogy a pénz mindig a pénzt keresi, ezért a gazdagok egyre gazdagabbak, a szegények pedig egyre szegényebbek lesznek.

Bár a hasonlóság törvényének következményei mindenütt megfigyelhetők, a legtöbb politikus egyáltalán nem vesz tudomást róluk, és bizottságokat, valamint különböző szervezeteket alapítanak a probléma megoldására – például az Észak-Dél Bizottságot vagy a Világbankot. Ezek a szervezetek arra hivatottak, hogy enyhítsék a rezonancia törvényének hatásait. Természetesen nem járnak sikerrel, és általában a polaritás áldozatául esnek. Ezzel még jobban elősegítik azoknak az ellentéteknek az elmélyülését, amelyeket eredetileg meg akartak szüntetni. A politikusok ilyenkor tehetetlenül és csodálkozva veszik tudomásul, hogy ismét öngólt lőttek. Ezzel ők is a részeivé válnak annak az erőnek, amely folyamatosan jóra törekszik, de csak rosszat teremt.

Úgy is fogalmazhatnánk, hogy a rezonancia törvénye a felette álló polaritás törvényének a kezére dolgozik. Utóbbi mindenütt felerősíti az ellentéteket, és még jobban elmélyíti az ellentétek közti szakadékot.

A szegények és a gazdagok közti egyre inkább növekvő távolság egy nap szükségszerűen ki fogja kényszeríti a pólusok közti feszültség feloldását – ez a rendszer „összeomlásának” vagy egy „forradalomnak” a formájában fog megtörténni. A politikusok és a polgárok világszerte meg akarják akadályozni ennek a bekövetkeztét, de aligha járhatnak sikerrel, hiszen alábecsülik és félreismerik a két alárendelt törvény hatalmát.

A teremtésben minden az egységre törekszik, amivel a vallások is tisztában vannak. A kérdés csak az: hogyan viselkedünk az egység felé vezető úton, és mennyi ellenállást tanúsítunk ezzel a ténnyel szemben?

Alárendelt törvények

Nyilvánvaló, hogy egy sor olyan törvény létezik ezen a világon, amelyekkel kapcsolatban lehetőségeinkhez mérten rendeznünk kell a viszonyunkat. Ezzel megtanulhatunk eligazodni a világban. Az igény, hogy mindent a legapróbb részletig szabályozzunk, és közben elmenjünk a lényeges dolgok mellett, groteszkbe is átfordulhat. A Föld adótörvényeinek több mint a fele például Németországban van érvényben. Már a verebek is azt csiripelik, hogy ez mindennek nevezhető, csak jónak nem. Aki teheti, inkább egy másik országban adózik, csak hogy megszabaduljon ettől az őrült és nem csak az „átlagpolgárok” számára érthetetlen és igazságtalan káosztól. Mivel az összes adótörvényt senki, még a legkitűnőbb adószakértők sem ismerhetik, Németországban aligha beszélhetünk jogbiztonságról, már ami a pénzügyeket illeti. Ehelyett könyvelők egész hada próbálja megvédeni ügyfeleit az egyre mohóbbá váló államtól. Ez utóbbi képviselői pedig csak dühösen mutogatnak azokra az országokra, amelyek átláthatóbb gazdaságuk miatt magukhoz csábítják a német vállalkozókat is. Az adóparadicsomok és az „adósivatagok” kiegészítik egymást, ami megfelel a polaritás törvényének.

E szisztematikusan hibás politika példaként szolgál ahhoz, hogy senki sem mehet el a nagy törvények mellett. Az adótörvények dzsungelét természetesen nem azért alkották, hogy megzavarja az embereket vagy jogbizonytalanságot teremtsen, hanem hogy javítson a nyomorult helyzetben lévők sorsán. Mivel azonban a törvényalkotók nem vettek tudomást a nagy összefüggésekről – elsősorban a rezonanciáról és a polaritás törvényéről –, a folyamat egyre inkább tragikomédiába torkollott. Ebben a mesebeli Schilda városka polgáraira hasonlítanak, akik nem veszik észre, milyen ostobaságokat művelnek.

A kaotikus törvényekért felelős német állam azt kéri vállalkozóként tevékenykedő állampolgáraitól, hogy írják alá az adóbevallásukat, amivel igazolják, hogy a legjobb tudásuk és lelkiismeretük szerint készítették el azt. A hazugság ezzel megdöbbentő diadalt arat, hiszen szakirányú képzés nélkül csak kevesen lennének képesek saját maguk kitölteni egy adóbevallást. Az állam tehát vagy hazugságra készteti az embereket, vagy menekülésre kényszeríti őket.

Aki folyamatosan arra kényszerül, hogy eltitkolja az igazat, idővel elveszíti a törvényekkel szembeni tiszteletét, és hozzászokik a hazugsághoz. Ez lehet az egyik oka annak is, amiért a modern társadalmakban egyre alacsonyabb a csalások gátküszöbe. Az információlopás például – a különböző adatok, zenék vagy számítógépes programok illegális letöltése – már világszerte csak egy apró vétségnek számít. Egyes ázsiai országokban már alig találkozhatunk eredeti termékekkel. Egy olyan generáció nő fel, amely az elődei által bűncselekménynek kikiáltott tetteket már egyáltalán nem tekinti annak.

A jövedelemadó több embert kényszerített hazugságra, mint maga az ördög.
William Rogers

Az emberek által alkotott törvények nagy része nyilvánvalóan nem teszi könnyebbé az életünket. Kézenfekvő tehát, hogy különbséget tegyünk az emberek alkotta, emberi szempontok alapján kitalált törvények, valamint azok között, amelyek függetlenek az embertől. A polaritás és a rezonancia törvényét mindenütt, a teremtés valamennyi birodalmában megtaláljuk, az adó- és magántulajdonra vonatkozó törvények ezzel szemben országról országra változnak, és hol előnyökkel, hol hátrányokkal járnak. Ami az egyiknek öröm, a másiknak szenvedés – ahogy a mondás is tartja.

Olyan törvények is szép számmal akadnak, amelyeket könnyebb elfogadnunk, mint az adótörvényeket – például a magántulajdonra vonatkozókat. Amit vásárlással szerzünk, a miénk, és kedvünk szerint rendelkezhetünk felette. Ebben a legtöbb ember egyetért, még ha nem is mindenki.

Természetesen itt is adódhatnak kivételek, ami ugyancsak a törvények hierarchiáját bizonyítja. Évekkel ezelőtt az Adrián egy gyermek a tengerbe esett a gumimatracáról, és fuldokolni kezdett. Egy turista úgy próbált segíteni rajta, hogy megragadott egy parton álló gumicsónakot. Amikor a csónak tulajdonosa észrevette, megállította, és figyelmeztette, hogy az az ő tulajdona. A gyermek megfulladt, a német bíróság pedig elítélte a csónak tulajdonosát. Az eset minden érző embert arra késztetett, hogy felülbírálja és jóval rugalmasabbra cserélje addigi fogalmát a magántulajdonról.

A nácizmus alatt a német és osztrák bírók, valamint a lakosság nagy része is keresztülgázolt a törvények hierarchiáján. A nürnbergi perben sok háborús bűnös azokkal az emberi jogokat sárba tipró törvényekkel próbálta védeni magát – szerencsére sikertelenül –, amelyeket a világ többi részén nem ismertek el. A diktátorok többsége nem ismeri el az emberi jogokat, amiért végül meg kell bűnhődniük.

Modern, emberek alkotta törvényeink ugyancsak alá vannak rendelve egy adott hierarchiának, ezért viszonylagosak. A KRESZ a közlekedés valamennyi résztvevőjére érvényes, kivéve a rendőr- és mentőautókat, valamint azokat a személyautókat, amelyekkel életmentést végeznek. Az emberek által alkotott törvények mindig viszonylagosak. Nyilvánvaló, hogy az életmentés nemcsak a magántulajdon védelmét, hanem a közlekedési szabályokat is felülírja. E szabályok viszonylagosságát az is bizonyítja, hogy egyes országokban jobb, míg másokban bal oldali közlekedés van érvényben.

A két fent említett törvényen kívül több olyan is létezik, amelyeket nem az ember alkotott – ilyenek például a természeti törvények. A newtoni törvények – például, hogy egy alma a gravitációnak engedelmeskedve mindig a földre esik – több évtizeden keresztül tökéletesen megrendíthetetlennek tűntek, amíg Einstein általános relativitáselmélete a szó legszorosabb értelmében nem relativizálta őket. A régi fizikát, amelyre messzemenőkig alapoztuk az életünket, már rég leváltotta az új kvantumfizika – legalábbis a fizikusok és néhány, ha nem is minden fizikát hallgató egyetemista és főiskolás fejében.

A fennálló bizonytalanság ellenére a helyzet még jól áttekinthető. A kvantumfizika természetesen nem egészen új „találmány”, hiszen a teremtés mindig is engedelmeskedett neki, mi, emberek azonban csak manapság kezdünk szép lassan felzárkózni hozzá. A Föld sohasem volt lapos vagy a világegyetem középpontja, ezt csak az egyház által kitalált törvények állították így. A valóság sohasem törődik az emberi törvényekkel és azok félreértéseivel, egyszerűen csak hat.

A hamis törvények sajnos hosszú távon is befolyásolhatják és negatív irányba terelhetik az embereket. A genetika törvényei például azt állítják, hogy minden életet a szülőktől örökölt gének határoznak meg, ezért több tekintetben is felül kellene vizsgálni őket.

A valóság hat, és nem törődik azokkal a törvényekkel, amiket emberek alkottak.

A nácik tudományos szempontból mindig is nevetséges, de brutális ideológiájukkal életre keltett fajvédelmi törvényeit vagy a dél-afrikai apartheid-rezsim intézkedéseit az igazságnak még csak a lehelete sem érintette, mégis milliók életét határozták meg.

Kevésbé drámai, mégis mélyreható következményei voltak annak is, hogy Darwin részben félreismerte a biológiai valóságot – ez a félreértés sokáig helytelen irányba terelte a világot. A német nyelvterületeken ehhez még az is hozzájárult, hogy hibásan fordították le a műveit. A the survival of the fittest kifejezést például sokáig „a legerősebb túléléseként” emlegették, pedig Darwin nem a legerősebbre, hanem a legjobban alkalmazkodóra gondolt. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy nem a dinoszauruszok, hanem a legjobban alkalmazkodó rovarok éltek túl. Ez a fordítási hiba meglepően sokáig elkerülte az emberek figyelmét.

Mindenesetre a darwini elvekre épülő úgynevezett szociáldarwinizmus olyan siralmas és emberhez méltatlan stratégiát fejlesztett ki, amely ellentétes volt minden vallással és fejlődési lehetőséggel, továbbá a szellemi alapját képezte annak a kíméletlen kapitalizmusnak is, amelynek máig isszuk a levét.

Darwin elméletének tévedése azonban nem merül ki ennyiben, hiszen nemcsak a legjobban alkalmazkodók élik túl, hanem azok is, akiknek Darwin szerint nem is lehetne esélyük. Hogyan maradhatott például életben a hím páva, amelyet túlságosan is hosszú farktollai nemcsak a repülésben, hanem a futásban is gátolnak? A jó alkalmazkodóképességhez ennek vajmi kevés köze van. A titok nyitja abban rejlik, hogy a nőstény páva teljesen elalél, ha egy különösen szép tollazatú hímet lát. Ezzel a szó legszorosabb értelmében is csinos trükkel a hímnek sikerül – Darwin elveinek ellentmondva – a legerősebb nőstény közelébe férkőznie, és biztosítania faja túlélését.

A páva megfelelőivel az emberek világában is gyakran találkozhatunk. Ha Darwinra hallgatnánk, egy Harley-Davidsont és Ferrarit vezető, golfozó, ötvenes éveinek közepén járó vállalkozó férfi első pillantásra nem rendelkezhetne kimondottan jó szaporodási képességekkel. Az evolúciós elmélet atyja szerint minden nőnek undorral kellene elfordulnia tőle, amikor countryklubjának bárpultjához támaszkodva arról mesél, hogyan tölti napjait a gyepen. A nőket sem a méregdrága, műszakilag elavult motorok, sem a gyerekülések és a bevásárlószatyrok számára túl szűk autók nem vonzzák. Főleg akkor nem, ha az illető férfi ideje nagy részét a sportpályákon tölti, hogy kisebb vagy nagyobb labdákkal játszogasson. A valóság azonban az, hogy ezek a férfiak kimondottan kitűnő esélyekkel rendelkeznek azoknál a nőknél, akik az evolúciós szempontból értéktelen kiegészítőkről a férfi státuszára következtetnek. Amit a páváknak a szépség, azt sok nőnek a státusz jelenti – jó alkalmazkodóképességnek a nyomát sem találhatjuk egyik esetben sem.

A szaporodási valószínűség törvényszerűségeinek átlátásával olyan lényeges következtetésekre juthatunk, amelyek saját pénzügyi ambícióinkat is támogathatják. Aki pénzügyi sikerekre vágyik, semmi esetre se elégedjen meg a praktikus, mindennapi életben is jól bevált eszközökkel; szépséget és státuszt sugárzó tárgyakkal ugyanis sokkal több sikerre tehet szert. Ezen a területen igazi művészekkel is találkozhatunk. Minden tiszteletem például azé az ötleté, hogy olcsó műanyagból készült, visszataszító színű és funkcionális szempontból hasznavehetetlen táskákat, hátizsákokat és bőröndöket olyan presztízzsel képesek felruházni, hogy azok, akik jobbnak tartják magukat másoknál, hihetetlen összegeket képesek kiadni értük!

Könnyen felismerhetjük, ki rendelkezik a legmagasabb ranggal emberek vagy állatok egy csoportjában. Mindig az, akire a legtöbb tekintet esik. Innen ered a „tekintély” szó is.
Irenäus Eibl-Eibesfeldt

Áruk töredékéből természetesen funkcionális szempontból valóban praktikus termékeket is be lehetne szerezni, ezeknek azonban nincs presztízsük. Presztízs híján pedig elmarad a várva várt siker.

A fizika és a kémia természeti törvényeinél – amelyek bár bizonyítottan nem általánosak, de legalább a Föld valamennyi országában érvényesek – egyszerűbb és átláthatóbb a helyzet, így ezeknél nem találkozhatunk olyan durva pontatlanságokkal, mint az emberek által embereknek alkotott törvényeknél. Mihelyt azonban a tudomány nem a halott, hanem az élő anyaggal kezd foglalkozni, drámaian megnő a hibaszázalék aránya, amit Darwin nyilvánvalóan hiányos evolúciós elmélete is bizonyít. Ahol társadalmi összefüggéseket keresnek, ott a durva hibák és hiányosságok nem kivételnek, hanem általános jelenségnek számítanak.

Ez gyakran arra vezethető vissza, hogy az idő egyszerűen még nem érett meg a törvényszerűségek helyes felismerésére. A francia botanikus és zoológus Jean-Baptiste de Lamarck például már Darwin előtt fél évszázaddal megfejtette az evolúciós törvényeket, méghozzá sokkal átfogóbb formában. Darwinnal ellentétben felismerte, hogy az evolúciót nemcsak a jobb szaporodási esélyekért folytatott verseny, hanem az együttműködés és a szinergia törvénye is meghatározza. Mivel egy másik kérdésben, az öröklődés által szerzett tulajdonságok terén messze meghaladta a korát, felismerései csak jóval később nyertek igazolást. A teremtés folyamatában jelen lévő együttműködés felismeréséért még nevetségessé is tették, és azonnal elvetették a Darwinénál jóval teljesebb evolúciós elméletét. A kor, amelyben élt, egyszerűen nem tudott megbarátkozni az általa felfedezett nagyobb igazsággal, így elmélete csak manapság kezdi fokozatosan kiharcolni az igazát.

Ha Lamarckot még életében megértették volna, az emberiség fejlődése garantáltan más irányt vett volna. Természeti törvényekről alkotott felismerését egy együttműködésen alapuló társadalmi filozófia követte volna, amivel az emberiség talán megúszta volna a szociáldarwinizmusból levezett kíméletlen turbókapitalizmust. Mivel nem ez történt, csak ma érkeztünk el ahhoz a ponthoz, hogy belássuk: teljes mértékben megbízhatunk a természet mintájában, és az együttműködésben, valamint a szinergiák megteremtésében is ki kellene próbálnunk magunkat. Ez annak a felismeréséhez vezetett, hogy az egész az emberek közti kapcsolatokban is jóval fontosabb, mint részeinek összessége.

A törvények egyik szintről a másikra való vonatkoztatása – például a természettudományos szintről a társadalmira – általában problémákhoz vezethet. A két magasabb rendű törvény, a polaritás és a rezonancia azonban minden szinten érvényes, és az egység is mindenben megtalálható. A szintek közötti hasonlóságok keresése ennek ellenére nemcsak csábító, de gyakran a megértést is elősegíti.

Amikor fizikusok azt állítják, hogy a legújabb, a valóságnak leginkább megfelelő törvények tükörtörvények, kinek ne jutna eszébe Hermész Triszmegisztosz és a rezonancia törvénye („Amint fent, úgy lent”), ami ugyancsak egy tükörtörvény, persze nem természettudományos szempontból. Ennek ellenére azokhoz a törvényekhez tartozik, amelyeket a modern fizika is alapvetőnek ismer el.

Hasonló a helyzet az energiamegmaradás törvényével is. Mind a fizika, mind a kémia egyetért abban, hogy az energia nem vész el, legfeljebb átalakul. Ezt még az ökológiai tudományok is megértették. A hagyományos orvostudomány azonban még mindig abból indul ki, hogy a panaszok puszta elnyomásával örökre el tud tüntetni bizonyos betegségeket. Az igazi természettudósok legfeljebb mosolyognak ezen a feltevésen.

Annak ellenére, hogy az orvostudomány más szempontból sem vesz tudomást a természettudomány szabályairól, hihetetlen hangsúlyt fektet arra, hogy természettudományként ismerjék el. Ha például természettudósok egy olyan hipotézist állítanak fel, hogy a hattyúk fehérek, majd több millió fehér hattyú után felfedeznek egy feketét, egyszerűen átfogalmazzák a hipotézisüket, és elvetik a régit. A hagyományos orvostudomány ezzel szemben ekkorra már egy egész dogmát kreált az eredeti feltevésből, amely mögé professzorok egész hada áll. A fekete hattyú felfedezőjét következetesen kikészítik, üldözik, nevetségessé teszik, és amellett, hogy ezek után egyetlen szaklapban sem publikálhat, kiközösítettként éli tovább az életét. Gyakran még azelőtt meghal, hogy elismernék a felfedezését, akárcsak Semmelweis Ignác, a modern higiénia atyja.

Rend a törvényrendszereken belül

Kijelenthetjük tehát, hogy az emberek által embereknek alkotott törvényekből – legyen szó a nyilvános, a társadalmi és a házasságon belüli „közlekedés” törvényeiről – hiányzik az általános érvényűség. Ezek a törvények országról országra változhatnak. Míg néhány amerikai államban, valamint az iszlám országokban például tilos nyilvánosan csókolózni és alkoholt inni, az európai országokban a csókolózás teljesen normális, az utcai alkoholfogyasztás pedig néhol már kifejezetten a szokások részét képezi.

A természettudomány törvényeivel az a probléma, hogy bár általános érvényűek, nem fogják át a valóságot annak teljes mélységében. Ki gondolta volna, hogy a fizika Descartes, Galilei és Newton elméleteire alapozott világképe egyszer végérvényesen össze fog omlani? Ez a pillanat most jött el. A modern fizika a kvantumlogikára épít, amelyet a többség még nem is ismer. És ki tudja, mi jön ezek után?

A tegnap tévedései meghatározzák a ma valóságát. A tudomány felismerések és tévedések láncolata. Utóbbiak annál hatásosabbak és veszélyesebbek, minél fontosabbnak ítélik meg a kitalálójukat.

Az orvostudomány még inkább hajlamos a tévedésekre, elméleteinek lejárati dátuma pedig esetleges. Ami ma elfogadott törvénynek számít, arról holnapra kiderülhet, hogy tévedés volt. Én személy szerint sohasem mertem arra vállalkozni, hogy hagyományos orvosi kezelést tanácsoljak valakinek. Azoknak a gyógyszereknek a nagy része ugyanis, amikről valaha ódát zengtem, csak hogy letehessem a gyógyszerészeti szakvizsgát, ma, harminc évvel később már be van tiltva. A gyógyszerek körüli botrányok bizonyítják, milyen erőszakos és embereket megvető módszerekkel dobnak piacra egészséget károsító gyógyszereket, csak hogy a gyógyszergyártó cégek bevételei növekedjenek. Az orvosok igazságra és egészségre, valamint nem utolsósorban a valódi törvényekre vetett tekintetét gyakran eltereli a pénz és a vele szorosan összefüggő érdekeltségi politika.

Kétségtelen, hogy az orvoslásban és a társadalomtudományokban alapvetően jóval nehezebb objektív adatokhoz jutni, és magas igazságtartalommal bíró tudományos tanokat megfogalmazni. Ma például rengeteg olyan adat áll a rendelkezésünkre, amelyekkel tetszés szerint egy kongresszust és egy kabarét is elő lehetne adni. Az elhangzottak valóságtartalmát mindkét esetben meg lehetne kérdőjelezni, a kabaré azonban legalább szórakoztató lenne. Annak az orvosnak is csak a közönség nevetése lehet a jutalma, aki orvosi tanulmányainak eredményeire hivatkozva próbálja megrajzolni annak a személyiségnek a mintáját, akit a legkevésbé veszélyeztet a szívinfarktus kockázata.

G. S. Meyers amerikai orvos erre vállalkozott, és nem sajnálta a fáradságot, hogy megtalálja ezt az embert egy „eltunyult városi alkalmazott vagy temetkezési vállalkozó” személyében, aki „fizikailag és szellemileg is lusta, és sem temperamentummal, sem becsvággyal, sem versenyszellemmel nem rendelkezik. Sohasem próbálta betartani a határidőket, nincs étvágya, gyümölcsön és zöldségen él, amit kukoricaolajjal és halolajjal locsol meg. Nem dohányzik, nem néz televíziót és nem vezet autót, dús a haja, vékony és gyenge a teste, ennek ellenére folyamatosan edzeni próbálja elsatnyult izmait. Alacsony a jövedelme, a vérnyomása, a vércukra, valamint a húgysav- és a koleszterinszintje, és betegségmegelőző céllal végzett kasztrálása óta B^2- és B^6-vitamint, valamint vérhígító szereket szed”.

Egy másik amerikai orvos, dr. Howard meg is találta a hozzá illő partnernőt egy „kerékpározó, munkanélküli, vékony, a változó évei előtt járó törpe nő személyében, akinek alacsony a béta-lipoprotein- és a vérzsírszintje, és szűk szobájában az 1925 előtti Krétáról álmodozik. Ezenkívül hántolt gabonákon, bogáncsolajon és vízen él”.[3]

Ha e két tudományos tanulmányok eredményei alapján kitalált mesebeli figura sikeresen szaporodna – eltekintve a férfi kasztrálásától és a nő meddőségétől –, egy infarktusra hajlamos utódra lehetne számítani. Mindez egyértelműen azt bizonyítja, hogy még a tanulmányokban szereplő objektív adatok sem állnak közel a bölcsességhez.

A törvények megbízhatóságát illetően sem egyszerű a helyzetünk, ami kollektív tudatállapotunkkal magyarázható. Erre utal a Tao Te King egyik verse is, amely abból indul ki, hogy az intelligens emberek törvénykönyvek nélkül is képesek az együttélésre. Általánosan érvényes erkölcstanra csak akkor van szükség, ha hanyatlani kezd az emberek tudatállapota. Ha ez sem elég, az erkölcstant megfelelő törvényekkel kell kiegészíteni. Ha tovább hanyatlik az emberek tudatállapota, rendőrségre van szükség, amely betartatja a törvényeket. Ha már ez sem segít, kialakul a katonaság, amely biztosítja a rendet. A Tao Te King azt sejteti, hogy mindez másképp is lehetséges. Aki ismeri azokat az időtlen törvényeket, amelyeket nem az ember ötlött ki, hanem a teremtés, sem a rengeteg előírásra, sem az azok betartására vonatkozó kényszerre nincs szüksége. Minden mögött meglátja az egységet, illetve a taót, és tudja, hogy a sorsot e két törvény határozza meg:

„Mikor az országban sok a hívság,

Szaporodnak a nyomorúságok;

Mikor a népnek fegyvere éles,

Sokasodnak a lázadások;

Mikor sok az ügyes mester,

Gyarapodnak a ritkaságok;

Mikor sok a parancs, a törvény,

Sűrűsödnek a tolvajok, betyárok.”

Ezért így szól a bölcs:

„Ha nem cselekszem, megnyugszik a nép,

Ha békés vagyok, megjavul a nép,

Ha nem háborgok, gazdagszik a nép,

Ha igényem nincsen, egyszerű a nép.”[4]

Ebben a tekintetben ma egyértelműen mélyrepülésnek lehetünk tanúi. A hatalom a világ számos részén a katonaság kezében van, amely nem habozik fegyvert bevetni. Más területeken – például sok helyütt Latin-Amerikában vagy akár Törökországban is – a politika és a törvényhozás csak a katonaság meghosszabbított karjaként működhet. „Legfejlettebb” országoknak ma azokat nevezzük, ahol alig érezhető a katonaság hatalma, a rendőrség azonban olyan erős, hogy a büntetéstől való félelem elnyomja az emberek tisztességtelen karakterjegyeit. Ez a fajta törvénytisztelet azonban félelemből ered, és nem a szabályokkal való egyetértésből és azok elismeréséből.

Ez utóbbi természetesen a törvények minőségétől és aktualitásától is függ. Amennyire fontos, hogy a legforgalmasabb időszakokban a közlekedési lámpák jelzéseihez tartsuk magunkat, annyira értelmetlen éjszaka perceken át a piros lámpánál várakozni, főleg akkor, amikor más autót tőlünk több kilométernyi távolságra sem látunk. Az ilyen helyzetek vezetnek ahhoz, hogy megkerüljük az értelmetlen szabályokat, és átlássuk a viszonylagosságukat.

A törvények betartása

A svájci emberek a drákói szigornak és az egyre átfogóbb ellenőrző rendszernek köszönhetően tartják be jobban a közlekedési szabályokat, mint például az osztrákok. A svájci állampolgárok száguldását többek között a jogosítvány elvesztésétől való félelem akadályozza meg. E tekintetben lenne mit tanulnunk tőlük.

Néha-néha mi is betekintést nyerhetünk a szigor e formájába: szemináriumom egyik résztvevőjét megállította az olasz autópálya-rendőrség, miután fél Olaszországot átautózta. A rendőrök az autópályajegyein szereplő időpontok alapján kiszámították az átlagsebességét, majd kiszabtak rá egy enyhe büntetést. Az illetőt rendkívüli módon megrémisztette az elektronikus megfigyelés ilyen magas foka. Velünk is hasonló fog történni, ha eljön a G(eneral) P(ositioning) S(ystems) virágkora, a GPS-nek köszönhetően ugyanis már régóta meg lehet állapítani az autók földrajzi helyzetét. Hamarosan tehát az a kor is elérkezik, amikor a rendőrök nem az út széléről, útonállókhoz hasonlóan fogják kilesni a száguldozókat, hanem negyedévente egyszer megnyomnak egy gombot a számítógépükön, amely megmutatja nekik a törvényben előírt sebességhatár túllépőit. Ha valamennyi bűncselekmény felderítésre és szankcionálásra kerül, mindenkinek át kell gondolnia, hogy továbbra is semmibe veszi-e a törvényeket.

Mindenki szabadon döntheti el, akar-e önként alkalmazkodni, vagy inkább megvárja, hogy később erőszakkal bírják rá az alkalmazkodásra.

Valamivel többet kell várnunk arra a korra, amelyben mindannyian egy olyan chipet fogunk hordani a bőrünk alatt, amely minden pillanatban igazol és ellenőrizhetővé tesz minket. Bár ebben ma még csak kevesen hisznek, a folyamat előjelei már láthatók. Az utazó kutyatulajdonosok például már ismerik a módszert, és alig akad közülük olyan, aki visszasírná a hosszadalmas ellenőrzéseket. Kutyájuk már régóta chipet hord a bundája alatt, és igaz, hogy ellenőrizve, de legalább kényelmesen utazik. Felvetődik azonban egy lelkiismereti kérdés: ha ezzel valóban megspórolhatjuk a költséges ellenőrzéseket és azonosításokat, ki az, aki hosszú távon és meggyőződésből ellenállna az aprócska chip fájdalommentes bőr alá ültetésének? Egy ideig talán lennének ilyen tiltakozók, de ha állandóan sorba kell állniuk, míg a többiek egyszerűen csak átsétálnak egy kapun, ők is biztosan átgondolnák a dolgot.

Valószínű, hogy az effajta modern elektronikus ellenőrző mechanizmusoknak köszönhetően el lehetne érni a majdnem tökéletes, a büntetéstől való félelemből fakadó törvénytiszteletet, hiszen mindig biztosak lennénk abban, hogy előbb-utóbb minden kiderül, és következetes elszámoltatásra kerül. A tökéletes átláthatóság rendszere nem új keletű jelenség: már az észak-amerikai indiánoknál és számos ősi kultúrában is létezett. Ezek a népek nagyon jól eléldegéltek a törvényeikkel, amíg el nem bizonytalanítottuk őket. Amikor megérkeztek a fehérek, a rézbőrűek elcsodálkoztak azon, mennyire nem tisztelik a saját törvényeiket. Még azokat a törvényeket és szerződéseket sem tartották be, amelyeket az indiánokra kényszerítettek. Az indiánok találóan „kettéhasadt nyelvvel beszélőnek” nevezték őket, ami az ő nyelvükben „hazugot” jelentett. A „sápadt arcú” elnevezés maguktól a fehérektől származik, ezt ugyanis kevésbé érezték kínosnak. Az indiánok tökéletesen tisztában voltak azzal, hogy Manitu, a nagy szellem mindig mindent lát. Már csak ezért sem volt semmi értelme hazudni (neki). A fehérek ezzel szemben megkockáztatták a hazugságot és a törvények megsértését, mert azt remélték, hogy nem pusztán nem derül ki, de előnyökhöz is jutnak általa. Ravaszabbnak hitték magukat az isteneiknél, vagy nem is igazán hittek bennük.

Ma inkább arra bátorítják az embereket, hogy gondolkodjanak el az elsősorban nyugati civilizációra jellemző hazug hozzáálláson. Mivel az emberiség az abszolút átláthatóság korszaka felé menetel, érdemes lenne elgondolkodni azon, nem lenne-e már most célszerű tiszteletben tartani azokat a törvényeket, amelyeket gyakorlatilag minden ősi kultúra, vallás és hagyomány is érvényesnek ismert el. Aki betartja a polaritás és a rezonancia időtlen törvényét, életének minden területén lényegesen kevesebb büntetéssel számolhat, hiszen ezek a törvények az ellentétek világának minden szintjén érvényesek.

E két törvény csak az egység tudatában, azaz az isteni szinten veszíti el az érvényét. Senkinek nem kell azonban azon aggódnia, mikor éri el ezt a szintet. Akinek sikerül, azonnal észre fogja venni, és minden tekintetben képben lesz, mert a szó legszorosabb értelmében kiaggódta magát.

A törvények e két, egymástól annyira különböző szintjéről már az elődeink is tudtak. Gondoljunk csak Krisztus szavaira: „Adjátok meg a mi a Császáré, a Császárnak, és a mi az Istené, az Istennek.”[5] Az országok többségében – így a német nyelvterületeken is – nem túl nehéz észrevenni a két szint közötti különbségeket. Az állam törvényeket alkot, és többé-kevésbé szigorúan be is tartatja őket. A vallási ügyektől távol tartja magát, a spiritualitás iránt pedig még kevésbé érdeklődik.

A polaritás és a rezonancia minden területen érvényes törvényének önkéntes követése nem pusztán intelligens lépés, de előrelátó is, hiszen a végén úgyis minden tettünk elszámoltatásra kerül. Hogy hinnünk kell ebben, abban minden vallás egyetért. Az az ősi egyiptomi szokás, hogy a halott szívét mérlegre teszik, és összemérik Maat madarának tollával, az Ótestamentum „szemet szemért, fogat fogért” elve vagy az újtestamentumi ítéletnap csak első pillantásra különböznek egymástól, jelentésük azonban ugyanaz: minden tettünkért pontosan el leszünk számoltatva.

Engem a saját, harminc éven át végzett pszichoterapeuta tevékenységem győzött meg arról, hogy a sorsot még senkinek sem sikerült becsapnia. Sem a világi, sem az egyházi történetekben nem olvashatunk arról, hogy hosszú távon bárkinek is sikerült volna megkerülnie a sorsát.

A népek mítoszai és meséi egyetlen igazságot közvetítenek: a végső elszámoltatásban mindenki megkapja a büntetését, ezért a hazugság és a trükközés hosszú távon nem kifizetődő. Minden rendszer a teljességre törekszik, ezért mindenkit megbüntet, aki bűnt követ el. Hányszor próbálták például már az ókori görögök is kicselezni a jósok jóslatait, és milyen ritkán vált ez a hasznukra!

Ebből a szempontból tulajdonképpen egyértelműen intelligencia kérdése, hogy hajlandóak vagyunk-e már kezdettől fogva alkalmazkodni azokhoz a törvényekhez, amelyeknek minden pillanatban alá vagyunk rendelve, és amelyeknek a semmibevétele mindig negatív következményekkel jár. Ezeknek a törvényeknek a tisztelete ráadásul sikeresebb és ebből kifolyólag kellemesebb, valamint szebb élettel ajándékoz meg. Egy olyan élettel, amely lehetővé teszi, hogy a földi törvények átlátásával egyidejűleg meg is szabaduljunk ezektől a törvényektől, végül megtapasztalhassuk az egységet.

Minden törvény azt tűzi ki célul, hogy még ebben a világban és ebben az életben kerüljünk közelebb az erkölcsös világrend szándékához.
Goethe

A rezonancia törvényéhez való alkalmazkodás és a polaritás tiszteletben tartása jelenti az egyetlen intelligens lépést, feltéve, hogy sikeresek akarunk lenni ebben a világban. Aki azonban még ennél is többre vágyik, és felül akar kerekedni ezen a világon, hogy megtapasztalhassa az egységet, a polaritáson és a két csalón, a téren és az időn is felül kell emelkednie. Csak így válhat eggyé a mindenséggel.

Az emberek többségének abbéli próbálkozása, hogy semmibe vegye a sors törvényeit, nyilvánvalóan kilátástalan és minden szinten hátrányokat okoz. Az idő megérett arra, hogy változtassunk ezen. Kezdjük rögtön azzal, hogy megismerjük a lényeges törvényeket, amelyekkel minden szempontból és minden szinten sikeresebb életben lehet részünk. Egy olyan életben, amely amellett, hogy több örömet okoz, és több tapasztalattal ajándékoz meg, izgalmasabb és boldogabb is.

1 Lao-ce: Tao Te King. Az Út és Erény könyve. Ford. Weöres Sándor. Budapest, 2001, Tericum. 1. könyv, 1. vers.

2 Johann Wolfgang von Goethe: Faust. Ford. Jékely Zoltán és Kálnoky László. Budapest, 2009, Európa. 1. rész, 4. szín.

3 Mindkét idézet Petr Skrabanek és James McComick Torheiten und Trugschlüsse in der Medizin című művéből származik. Mainz, 1995.

4 Lao-ce i. m. 1. könyv, 57. vers.

5 Márk 12,17. (A Biblia-idézetek Károli Gáspár fordításából valók.)

A polaritás törvénye világunk meghatározó tényezője

Jin és jang kiegészítik egymást, és szükségük van egymásra. Csak együtt alkothatják a taót, az egységet. Semmi nem fejezi ezt ki olyan világosan és egyértelműen, mint a tajcsi szimbóluma. A titok nem más, mint a következő: jin + jang = tao. A polaritás mindkét oldalának szüksége van a másikra, és csak együtt válhatnak egésszé és eggyé. Ha csak az egyik rész jut hangsúlyhoz, a másik az árnyékban növekszik tovább.

Mivel az elnyomott oldalt általában nem is vesszük észre, tudattalan, titkos vagy jungi értelemben vett árnyoldalról beszélünk (Carl Gustav Jung az analitikus pszichológia megteremtője).

Semmi más nem teszi olyan beteggé a világunkat, mint az árnyék. A világos jang és a sötét jin oldal együtt képezik a kör, illetve az egység tökéletes szimbólumát, de még bennük is megtalálható az ellenpólus, amit a fehér jang-mezőben lévő fekete pont és a fekete jin-mezőben lévő fehér pont mutat. E szimbólum sokkal jobban meghatározza az életünket, mint azt gyakran gondolnánk.