Démoni ketrec sorozat 3.

A sorozat eddigi megjelent kötetei:

1. Démoni ketrec

2. Angyali fogság

Adèle Dan: Emberi rabság

© Adèle Dan, 2026

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztette és lektorálta: Kovács Attila

Korrektúra: Szeremley Virág

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

karakter rajz: @mirolubova art & @dominiquewesson

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Elektronikus változat: Farkas István

Szerzői Instagram-oldal: adeledan_hungarian

Tiktok: adeledan_hungarian

Szerző Facebook-oldala: Adèle Dan szerzői oldala

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2026

ISBN: 978 615 710 316 0 (epub)

ISBN: 978 615 710 317 7 (mobi)

Azoknak, akik még a tündérmeséket is sötéten szeretik

„Itt a jóslatom neked, Lotte Olson. Nincs köztes út.
A végén választanod kell. A végén választani fogsz.
És ez a választás a szívedbe kerül.”

Apollón, Angyali fogság

A SZERZŐ JEGYZETE

FIGYELMEZTETÉS

TRIGGER WARNING

Kedves Olvasó!

Az Emberi rabság a Démoni ketrec sorozat 3. része. Nem értelmezhető az első két rész olvasása nélkül.

A könyv dark fantasy kategóriába tartozik, néhol dark romance elemekkel. Az erőszak, brutalitás és sötét erotikus részek explicitek, emiatt 18 éven felülieknek szól a könyv! Mindemellett a történetben találkozol nem egészséges kapcsolatokkal. Bár ezek a kapcsolatok nem emberi fajok között alakulnak ki, előfordulhat, hogy a zsáner sajátossága miatt neked ez sok lesz. A könyv mély témákat dolgoz fel, mint mentális betegségek, traumatizáció, függőség és gyászfeldolgozás. Tudd, hogy a könyvet nem könnyű olvasmánynak szánom.

Ha a figyelmeztetésektől nem riadtál vissza, akkor…

Alig várom, hogy visszarepítselek
ebbe a kísértésekkel teli világba!

Filizi

DÉMONOK

Darianus (Darya): Démonkirály

Lizander (Nársz): démon, Darya jobb keze

Léthé: sellődémon, Filizi folyóinak az istennője

Nársz: démon, Lizander egyik személyisége

Sylla: medúza démon, haja kígyókból áll. Harmadik, vörös szeme pillantásával képes az áldozatát szoborrá változtatni, miközben feltárja előtte a lelke legsötétebb darabjait.

Kripot: Küklopsz, Daryát szolgálja

Vikar: Az első démongyerek, akinek Lotte látta az átváltoztatását

Herebu

ANGYALOK

VÉNEK

Izemír

az angyalok vezére

Esemuel†     Íra     Efeziel     Ena

13 VEZETŐ

Lavian: fővezér

Fébé: Lavian volt szeretője, mára legjobb barátja

Avron: Lavian egyik legjobb barátja, fogadott testvére

Damosz: Lavian barátja

Szolón: Maya szeretője

Maya: Lotte húga

…

HARCOSOK

Kevita, Riena, Fielen

Gorgóna

SELLŐK

Triton: Sellőkirály

Vinnia: sellő, Triton háremének egyike

HOLDTŐ= HÓNAP (30 NAP)

NAPFORDULÓ = 12 HOLDTŐ = 360 NAP = 1 ÉV

Darya

Mindig a sötétségből szemléltem őket.

Az embereket a jelentéktelenül rövid életükkel. A démonjaimat az új lehetőségeikkel. A herebiákat a bűneikkel, az isteneket szánalmas hatalmi játékaikkal.

Elrejtőzve, mint egy ragadozó. Várva a tökéletes pillanatot, hogy az áldozatom mikor esik bele a csapdámba. Előbb vagy utóbb mind beleesnek. Mint ez a gyönyörű kis fehér lény, aki az ágyamban alszik, a takaróm alá bújva.

Őt is hónapokig figyeltem a sötétségből. Az őt kísérő árnyak között lebegtem, amikor a pszichiáterével beszélt, amikor a temetőben a bátyja sírjára nézett, mielőtt felfedtem volna magamat neki. Majd itt, Filiziben, az álmaiban gyötörtem. Figyeltem, ahogy három holdtőn keresztül edz Kripottal, majd azt, ahogy az elvonási tünetektől reszket éjszakánként. Figyeltem minden mozdulatát, és amikor elárult, és elment a herebiákhoz, az árnyékok ölelésébe rejtőzve követtem, türelmesen várva, mikor ér a legsötétebb helyre, oda, ahol végül minden ember megtörik.

És amikor kialudt a fény, én már vártam rá. Mert a csapdám készen állt.

Az ágy egyik oldaláról a másikra veti magát, a fejemet ingatva követem nyugtalan álmát. Kényelmesen elnyújtózom a fotelban, ami a szoba egyik árnyékos sarkában pihen.

Szeretem a sötétségből figyelni a prédáimat. És eddig ő a legédesebb.

Kindra felnyög, karja izzadt homlokára csúszik, éles karmai belevájnak a vállába. Azért neveztem el őt így, mert az én ősi nyelvemen ez bajnokot jelent. Visszagondolok arra lányra, aki huszonkét évesen lejött hozzám a birodalmamba nyolc holdtővel ezelőtt. Arra a függő, gyenge emberre, aki görcsösen ragaszkodott a gyógyszereihez, akinek a bőre sokkal rózsaszínűbb volt, mint a mostani, ami már szinte teljes fehérség. Nem voltak szürkésfehér démonszárnyai, a testét nem tarkították lila pikkelyek, a haja feleakkorára sem nőtt meg, mint most, a szája színe halovány volt. Nem ilyen vonzó lila.

Az egyetlen, ami nem változott az átváltozása óta, az a szeme. Néha látom rajta azt az ínycsiklandó, fehér hártyát, ami függönyként fedi el kék tekintetét, és ami először akkor jelent meg, amikor a trónszirten ült. A királynőmként. Mellettem. Ahova tartozik.

Egyelőre.

Halkan felröhögök. Kit akarok áltatni. Örökre.

A lány ismét felnyög, majd hirtelen kipattan a szeme. Olyan gyorsan ül fel, hogyha emberi látásom lenne, csak egy elmosódott pacának érzékelném. A fejéhez kap, a tenyere közé morog.

Felsóhajtok, és feltolom magam a fotelból. Ismét kezdődik.

Megközelítem az ágyat, félmosollyal mérem fel hevült, tökéletes alakját a lenge ing alatt. Nem tehetek róla, de a nadrágomban feszülést érzek. Azóta nem dughattam meg vagy csinálhattam vele bármit, amióta átváltozott. Vagyis csak gondoltam, hogy az átváltozása végleges volt. Tévedtem. Az átalakulása még folyamatban van.

Pedig nagyon ritkán tévedek.

Hosszú, karmokban végződő, fehér ujjai lecsúsznak a szeme elől. Amikor meglát, felordít, négykézláb, támadó pozícióba szökken az ágyon, és rettel.

Egy olyan szó, amit meg kell neki tanítanom, ha a különleges képességével, ami segíti abban, hogy megértse az univerzum összes nyelvét, mégsem találná ki. Egy képesség, amit valaki olyantól kapott, akinek tervei vannak vele. Ahogy nekem is Lottéval.

Az emberi világban nem ismerik ezt a szót, csak itt. Nincsenek akkora szörnyeik, melyek kiadnák ezt a hangot, így kifejezésük sincs rá. A lény, aki Lotte, morog, a torka körüli izmok láthatóan remegnek. Zakatoló, csikorgó hang hagyja el az ajkait, mintha csontok koccannának egymáshoz, éles sziszegés kíséretében. Csak azok a szörnyek képesek erre, akik ebben a világban élnek.

Mint én.

Mint ő.

– Ki vagy te? – kérdi, a sziszegés erősödik, a torka fenyegetően megfeszül.

Eszméletlen aranyos.

– Kicsi szörnyeteg – dúdolom, mire összehúzza a szemét. – Hát nem emlékszel a férjedre?

Hátrarántja a fejét, a vicsorgás elhal, de a torka mélyéből jövő rettelés továbbra is bezengi a toronyszobámat.

Óvatosan cserkészem be az ágyat, mintha tényleg bármelyik pillanatban rá akarnám vetni magam. Hatalmas, kék szeme követi mozdulataimat, a teste arra fordul, amerre én vagyok, ösztönösen védi a hátát. Szárnyának karmai közelebb húzódnak a füléhez, egyértelműen suttognak hozzá. Egy hang, aminek akaratával a többi démon gyerekkorára megtanul együtt élni, tinédzserkorára pedig eggyé válik vele. Hiszen azok a hangok is mi vagyunk. A rezonancia, ami a fejében hullámzik, ő maga. Kindra egy része, amivel nem tudott még megbarátkozni.

Mert belekényszerítettem egy gyors átváltozásba felnőttként, amikor az emberi énje már megszilárdult.

Hatalmasat pislant.

– Férj? – sóhajt fel, a rettelés halkul. Reménykedve rám néz. – Bengt? Te vagy az?

– Nem – válaszolom türelmesen, letérdelve az ágy szélére. – Bengt a bátyád. Tizenkét éves voltál, amikor meghalt rákban.

Zavartan összeráncolódik a homloka.

– Meghalt? – kérdi, a rettelés végleg megszűnik.

Bólintok, közelebb húzódom.

– Már többször kiújult nála a rák, de…

– Bevittem neki egy fertőzést – fejezi be. – A kórházba. Megöltem.

Nem válaszolok, tudom, mi következik. A szárnyai aláhullnak, és fekete füst kíséretében, sisteregve eltűnnek. Megremeg a válla, a zokogás olyan hirtelen tör rá, hogy egy pillanat alatt ott termek mellette, és a karjaimba húzom.

Emléktöredékek játszódnak csupán le a fejében, amiket nem tud hova kapcsolni, keveri az évszámokat, a személyeket és a helyeket. A teste ugyan átváltozott, de a lénye még nem alakult át, mintha nem tudnák a részei követni egymást, és ez a zavar okozza az amnéziáját. Amint felhoztam ide a trónszékről három holdtővel ezelőtt, a szeme befordult, és összeesett. Azóta próbálom minden nap visszahozni az elméjét, segíteni feldolgozni az emlékeit. Elkülöníteni őket, majd összegyúrni, hátha a részei összekapcsolódnak, és újra emlékezni fog. Három holdtő óta. Közel száz nap.

Ha ilyen tempóban haladunk, kicsúszunk az időből, alig maradt négy holdtőnk. Pedig nekem szükségem van a kis bajnokomra.

– Ötéves voltál, amikor elkezdted látni a démonokat – kezdek bele, magam felé fordítva a fejét. – Skizofrénnek diagnosztizáltak, és gyógyszereken éltél, amik elnyomták a démoni és angyali véredet, emiatt nem talált meg egyik fél sem huszonkét éves korodig, amikor a bátyád halálának tizedik évfordulóján eldöntötted, hogy megszabadulsz a gyógyszerektől.

A szeme elkerekedik, de nem szól közbe, próbálja helyretenni az emlékeit, látom, ahogy a homlokán egy ránc töri meg a sima felületet.

Krateg, ez a lány gyönyörű.

– Amikor megtaláltalak – folytatom –, romokban voltál. Küzdöttél az elvonási tünetekkel. Emlékszel, mit kértél tőlem, kis bajnokom?

A szájába harap, a vastag ajak rövid, szexi hanggal pattan ki a fogai alól. Ismerem már annyira, hogy tudjam, mindig ezt teszi, ha tűnődik valamin. Eljátszik a gondolattal, milyen lenne, ha bekapna egy tablettát, és az segítene neki visszatalálni a múltba.

– Arra kértelek, hogy vigyél el valahová, ahol nem zárnak be. – Egy ideig a távolba mered. – Azóta többször is bezártak. Hazudtál – mondja, majd vádló tekintetét meghazudtolva belelazul az ölelésembe.

– Mondtam neked, hogy a kulcsot mindig is odaadhattam volna neked. De azt akartam, hogy megtaláld önmagad, és feltörd a saját ketreced. – Megsimítom az állát. – Hogy soha többé ne legyél bezárva. De előreszaladtam.

Közelebb húzom magamhoz, nem veszi le kutató tekintetét rólam.

– Amikor elhoztalak a démonvilágba, nyolc holdtővel ezelőtt, három holdtőn keresztül edzettél Kripottal, majd megküzdöttél vele, miután ő felvette a küklopsz alakját. Legyőzött téged, és a csatában annyira megsebesültél, hogy élet és halál között lebegtél. Ekkor találkoztál Laviannal a köztes helyen, ahol az összekapcsolódott lelkek láthatják egymást a haláluk előtt.

Lavian nevének említésére az ajkába harap. Nem kérdezi meg, honnan tudok erről, és azt sem, ki az angyal. Karmos kezemet lassan a torkára csúsztatom. A felkaromig terjedő fekete bőr kontrasztban van az ő világos részeivel.

– Emlékszel, milyen feladatot adtak neked a herebiák?

A karmaimmal lágyan simogatom a nyakát. Egy rossz mozdulat, és felhasítom. A szörnyeteg részem akarja ezt. Kivéreztetni. Bekebelezni. A részem, ami olyan dolgokat akar, ami egy embernek taszító. Kíváncsi vagyok, most, hogy Lotte átváltozott, meddig hajlandó ezt nekem megadni. Lesznek olyan kívánságai, amiket én nem csináltam soha?

Kétlem.

Az egyetlen, amit megtanultam az elmúlt pár holdtő alatt, hogy halhatatlanságom monotonitását ez a kicsi lény képes megszakítani. Alig várom, hogy megismerjem az igazi énjét. De ha így haladunk, és továbbra sem képes emlékezni, kénytelen leszek kellemetlen dolgokat tenni, hogy visszahozzam őt.

– A herebiák megkértek, hogy szerezzem meg a tőrt, amivel ki lehet nyitni a Pokol vagy a Mennyek Kapuját – válaszolja erőtlenül. – Azért kellek neked, hogy kinyissam a Pokol Kapuját. Csak nekem van kevert vérem, egyszerre démoni és angyali, csak én tudom kinyitni vagy az egyiket, vagy a másikat. – Elvékonyodik a hangja a pániktól, hallom, a szívverése felgyorsul. – De ha kinyitom a Pokol Kapuját, akkor az egész emberiségre rázúdul a Pokol. A sötétség, amiből származtok… Pandora…

– Sssh – simítom meg az állát, és beleszívok a hajába. Az illata lehengerlő. Olyan friss, mint a hegyek az ő világában, és olyan kárhozattal teli, mintha csak egy démon lenne, olyan fenséges, ahogy csak egy herebia illatozhat, és olyan mélyen titokzatos, ahogy csak egy sellő énekelhet. Felmordulok. A hangra kirázza a hideg, felizgul, érzem nedvei lágy illatát. Legszívesebben felfalnám. – Ne szaladj előre. Fokozatosan ragadd meg az emlékeket, hogy visszajöjjenek.

Bólint. Látom a szeme csillogásában, hogy kezd emlékezni a napi rutinunkra, amit az elmúlt három holdtő alatt kialakítottunk.

Reggel felkel, nem tudja, hol van, és addig tartom a karomban, míg az emlékek helyükre nem kerülnek. Majd ellátja magát, mint egy robot, legalábbis Nársz így írja le. Szerintem inkább olyan, mint egy lélek, aki az Alvilágban rekedt, és soha nem kapja meg a feloldozást, így Hádész lelketlen rabszolgájává válik. A szeme üveges, a hangja monoton, nem hallgat a nevére, sokszor észre sem veszi, hogy ott állok mellette. Rutinból megmosakszik, eszik, kémleli a tájat, de nem lát semmit. Majd visszafekszik, és az egész kezdődik elölről.

Még sosem láttam felnőtt átváltozását. A gyerekeké is hosszú és nehéz, de közel sem ilyen keserves. Ismét egy új dolog, amivel megszakította halhatatlanságom monoton napjait.

A gondolatra elmosolyodom. A markomban van. Minden tökéletes. Mert mindennek tökéletesnek kell lennie.

– Tehát az angyalok visszaküldtek azzal az utasítással, hogy szerezd meg nekik a tőrt, amit hetekig kerestél, miközben láttad, mit tesznek ők a hatalomért.

Egész testében megfeszül, ahogy mindig, ha ehhez a részhez érünk.

– Egy embergyereken körülbelül ötéves korban érzékelhető, hogy angyal- vagy démonvérű. Mindkét fél gyűjti a sajátját, és öli a másik fél gyermekét. – Egy dolog, ami minden alkalommal megviseli Lottét és Laviant is. Engem hidegen hagy. Senki más iránt nem érzek empátiát az enyéimen kívül. – Felajánlottam, hogy dönthetsz egy démonvérű embergyermek sorsáról, akinek a neve Mathys volt. Úgy döntöttél, otthagyjuk az embervilágban.

Becsukja a szemét, a fájdalom szétterül az arcán.

– Lavian megölte, és ivott a véréből, hogy megerősödjön.

Kipattan a szeme.

– Hogy megerősödjön?

Bólintok.

– A démonok, a herebiák és a sellők is keres lények. Az erőnk a pusztításból fakad. A démonok az áldozatuk szenvedéséből merítenek erőt, míg a herebiák az áldozatuk halálából.

– Ezt már hallottam valahol – mondja hirtelen, a tekintete felragyog. – Lavian. Sikerült megszöknöm tőled a démonvilágból a tőrrel együtt. Az angyaloknál voltam – mélyen a szemembe néz –, Laviannal.

Ismét bólintok.

– Nem vagy féltékeny? Nem voltál?

Az egyik szemöldököm lassan felemelkedik. Ez egy új kérdés. Ma több benne az értelem, összekapcsolja a részleteket.

De még mindig nem haladunk elég gyorsan. És lassan kifutunk az időből.

– Az voltam – vallom be neki, mire meglepődik. – És mégsem.

– Ez mit jelent? – kérdi, a hangját megfűszerezi a csípősség, amit már hónapok óta nem éreztem.

– Gyerünk kis bajnokom, emlékezz.

Felkapja a fejét, oldalra néz, majd nagy szemekkel rám, eltolja magát tőlem.

– Mi volt ez?

– A köztünk lévő köteléken keresztül beszéltem hozzád. Igent mondtál rá az ősi nyelven, amikor még itt voltál nálam, Filiziben, és a trónomon az ölemben ültél.

Az arca dühös ráncokba rendeződik, ezt már több holdtő óta nem láttam.

– Magadhoz láncoltál – köpi felém, és elhúzódik. – Ismét bezártál!

Gonoszan elvigyorodom.

– És nincs szándékomban visszacsinálni.

Felszisszen, mások számára úgy nézhet ki, mint egy igazi ragadozó, de nekem csak egy kis házi macskára hasonlít. Majd mintha valami eszébe jutna, reménykedve megkérdezi:

– Ezek szerint elviekben ez visszacsinálható?

– A kötelék nem kényszer. Bármikor kizárhatsz, ahogyan kizártál magadból a sellők világában, miután azt hitted, én öltem meg a bátyádat.

Viszont, ami kettőnk között van, az már valami más. De nem osztom meg vele ezt az információt. Zavar suhan át a vonásain, ezért pontosítok.

– Tehát miután elárultál, és elloptad a tőrt, elmenekültél a herebiákhoz, ahol Laviannal… voltál, és azonnal átváltozás elé tettek. Nem tudtál átváltozni herebiává, de fehér démonszárnyad nőtt, amit levágtak, mert egy idióta voltál, és megkérted őket erre. – Elfintorodik, de folytatom. – Ilyenek vagyunk mi. Azzal az ösztönnel teremtettek meg minket, keres lényeket, démonokat és herebiákat, hogy el kell pusztítanunk egymást. Emiatt sosem fogadtak volna be téged. A herebiák azt hitték, azért nem sikerült angyallá változnod, mert a vérem még benned volt. Azt hitték, ha kimossák belőled, újra megpróbálkozhatsz az átalakulással. Átmentetek a sellők birodalmába, Gorgónába, ahol Triton megígérte, hogy segít kimosni a véredet. Egy feltétellel: ha meghallgatod az istenek neki ígért jóslatát, mert csak te vagy képes megérteni azt a különleges képességeddel. Egy jóslatnak azonban mindig ára van, így megküzdöttünk közösen egy hydrával, miután egy sötét sziklafalon megdugtalak.

Rákacsintok, mire élesen beszívja a levegőt, erre elvigyorodom. Hiányoztak a reakciói. Az, hogy bármivel fel tudom húzni, mégis vissza tud vágni. Gyengén eltolja magát tőlem, miközben a karmaimat le-fel simítom a hátán.

– Emlékszel, mit mondtam neked akkor, amikor a sziklafalnál megengedted, hogy megérintselek?

– Hogy amiért már nincs szárnyam… a magammal való viszonyom is felborult. És hogy… a hátunkat két esetben mutatjuk meg. Ha legyőznek minket, vagy… ha megbízunk a másikban.

A mondata végére megsimítom karmommal a lapockája közötti részt, mire megfeszül. Egy pillanat alatt kitéphetném a szívét, és vannak olyan részeim, amelyek vágynak is erre. Ő már nemcsak egy ember, hanem egy szörnyeteg, mint én. A vágy, hogy legyőzzem, hogy magam alá tiporjam, őrjítő. De vannak más módszerek is, hogy megadásra késztessek egy ilyen lényt. Valami, ami mindkettőnk számára élvezetes lenne.

– Bármikor megszakíthatod a köteléket – ismétlem, mire összerezzen. Tudom, hogy kivételesen csapongok az emlékeimben, de most megpróbálom nem kronológiai, hanem érzelmi sorrendben összekötni őket. Ma több érzelmet láttam benne lejátszódni, mint az átváltozását követő holdtövek után bármikor, és ez jó jel. – Megszakítottad akkor, amikor a sellővilágban, a delphoi jósdánál Apollón megmutatta neked a múltadat, ahogy az anyád bántalmazott. Gyógyszereket nyomott le erőszakkal a torkodon, amitől függő lettél. Az apád nem tett semmit. Cserben hagyott. Azért voltak rád dühösek, mert a gondjaid miatt nem figyeltek eléggé a bátyádra, nem vették észre az első jeleket. A bátyád beteg volt. A herebiák fertőzték meg, de akkor, a sellővilágban az emlék átíródott, és úgy láttad, én öltem meg őt.

Gyorsuló légzése eléri az arcomat, látom, próbálja összerakni a képet. Végigsimítok az ajkán, miközben a lapockája között is megteszem ezt a másik kezemmel. Nem húzódik el.

– Szerintem még örültél is, mikor azt hitted, én voltam. Ürügyet találtál arra, hogy gyűlölj. – Hagyja, hogy közelebb húzzam magamhoz, tekintete lesiklik a számra. Ez is új. – Mert, kis bajnokom, szerintem, te képtelen vagy gyűlölni engem.

Hosszú, fekete démonnyelvem előretör, amikor megérintem a száját, Lotte beleremeg. Az íze olyan, mint az illata: keserédesen csábító. Visszahúzom a nyelvemet, és fekete villás végével lenyalom a szám.

– Hm – tűnődöm. – Akár most is elzárhatod a köteléket. Ha fájdalmat akarnál okozni, azt kéne tenned.

Meglepődik az őszinteségemen, pedig nem kell. A kötelékmegszakítás olyan, mintha egy isteni tőrrel szúrnának a mellkasomba, még én is megérzem, pedig hajlamos vagyok figyelmen kívül hagyni a fizikai fájdalmat. Újra eszembe villan, mi történt, amikor a sellővilágban megszakította velem a kapcsolatot, én éreztem, ő viszont úgy állt ott, mintha semmit sem érezne az egészből.

– Nem tudom, hogyan kéne elzárnom – vallja be, mire elvigyorodom.

– Pedig azt akarnád legjobban, ugye? – Hirtelen magamra rántom, az ölembe ültetem, térdei a combom két oldalán. – El akarsz szökni tőlem, igaz?

Felsóhajt a hirtelen pozícióváltásra. Eddig három holdtőn keresztül úgy vigyáztam rá, mint egy kényes tükörre, mintha balszerencsét okozna, ha csak egy repedés is keletkezne rajta. De nem ma. Nem, amikor így reagál.

A szíve felgyorsul, hallom, ahogy összeszorítja a lába közötti izmokat.

– Folytasd – suttogja. – Mi történt utána? Emlékszem, hogy Lavian… vigyázott rám, amikor megittam a szert, amit a Sellőkirály adott. Azzal kellett kimosnom a véremet, hogy ne legyen bennem az esszenciád többé, és angyallá tudjak változni. De sosem ez volt a baj, nem igaz?

Engem fürkész, én pedig diadalittasan hátradőlök, kényelembe helyezve magam.

– Nem – vallom be. – Azért nem tudtál herebiává változni, mint ahogy démonná sem, mert nem arra teremtettek, hogy csak az egyik légy.

– Akkor mi vagyok? – kérdi, és lenéz a kezére. – Ki vagyok?

– Egy hybrid – mondom. – A keres lények hybride.

Értetlenül néz, így tovább magyarázok.

– Herebuban elmentél a Tekercstár alagsorába, ahol megláttad a három ikerkönyvet, amiknek varázsereje megmutatta neked Pandora emlékeit.

Az orrcimpája kitágul, a teste emlékszik a fenyegetésre, még ha az elméje nem is.

– Pandora emlékeiben láttad, hogy kinyitotta a szelencét, és elszabadultak a keres lények. A pusztítók. A nosoik, más néven a démonok, akik az aljas tettekért felelősek a világban. Majd a lugrák, vagyis a sellők, akik a rombolásért felelősek. Végül a kakoik, vagyis az általad angyaloknak nevezett lények, akik elterjesztették a betegségeket az emberek között.

Megsimítom a haját, miközben a tincsekkel játszom.

– A három faj külön-külön is erős. De együtt képesek a világot sötétségbe taszítani. Nemcsak a végzetüket akarják beteljesíteni, amiért megteremtődtek, hanem egymást is gyilkolni akarják. Azt hiszik, így érhetik el az egyensúlyt.

Az egyensúlyt, aminek valódi jelentőségét Kindra csak akkor fogja megérteni, ha az igazi háború kezdetét veszi.

Az ajka megremeg, ahogy kétségbeesetten néz rám, csak suttogni tud.

– Elárult. Lavian elárult.

Nagy levegőt veszek.

– Azt csinálta, amit helyesnek gondolt. Ez az ő története, később…

– Meg fogom ölni ezért – szakít félbe. – Meg fogom ölni az összeset.

– Krateg, imádom, amikor ilyeneket mondasz.

Hátrarántja a fejét, percekig kutatja az arcomat.

– Maya – mondja végül. – A húgom váltságdíjként ott van valakinél…

– Izemírnél, a herebiák vezetőjénél.

– Megmentetted őt. Azzal, hogy Laviant elhoztad ide. Amíg az egyik él, a másik is.

Bólintok.

– Így Lavian nem halhat meg.

A füle mögé bújtatok egy hajtincset válaszul.

– Hol van? – kérdi sziszegve. – Meg akarom… ölni?

– Meg tudnád ölni?

Nagyot nyel.

– Nem én… Laviant soha, én… elárult, én… Megbíztam… Ő…

Felsóhajtok, ahogy a pánik lassan elönti.

– Fogd be! – A hajába túr, elkapom a kezem, ahogy a szárnyai hirtelen előtörnek. Hiába voltak fehérek holdtövekkel ezelőtt, most szürkébben nyújtózkodnak az ágy két széléig. – Fogd be, fogd be, fogd be!

A fülére tapasztja a kezét, a szemére fehér hártya nő, visszahúzódik, majd ismét feltűnik. Karmai élesen belevájnak a homlokán lévő pikkelyekbe, amelyek színe szintén megváltozott. A zöld rétegből már csak a lábszárán maradt valamennyi, és hamarosan az egész lilává fog átalakulni.

Tudom, mi következik, türelmesen megvárom, hogy a fehér hártya teljesen elfedje a szemét. Amint ez megtörténik, azonnal elrúgja magát tőlem. Az ágy végébe érkezik, lába a talajon, a rettelés újrakezdődik. Felhúzom a szám szélét, karomat a fejem alá rakom a háttámlán.

– Mi lesz ma, kis szörnyeteg? Mire fogsz ugrani? A szívemre egyenesen? Ismét megfenyegetsz, hogy kitéped a bordáimat? – Leengedem a szemhéjamat. – Vagy ismét le fogod szaggatni rólam a ruháimat, mert rám akarsz mászni?

Alig mondom ki az utolsó szót, a rettelése mélyül, rám veti magát. Szórakozottan felnevetek, a pillanat töredéke alatt fogok rá a csuklójára, még a levegőben kibillentem az ugrás egyensúlyából, és a következő másodpercben alattam van az ágyon. Úgy rám morog, hogy a szemfogai megnőnek.

– A sötétségre, Kindra – mondom neki. – Sosem láttam még ilyen aranyos kis házi kedvencet.

Szavaimra elhal a rettelés, mintha csak elnémították volna. Értetlenül pislog rám.

– Mondd csak – hajolok közelebb a füléhez. – Ha betanítanálak, mint egy kis ölebet, ülnél szépen egy helyben? Leereszkednél ügyesen négykézlábra? – Elhúzom az orromat az övén. – A térdeden maradnál, miközben végignyalnál engem ott, ahol kérem?

Elpirul, ami inkább lilának látszik fehér bőrén, jelezvén, hogy az emberi része, a lány, akit megismertem, valamennyire jelen van.

– Mutasd meg – suttogom neki a köteléken keresztül.

Remegve kinyitja a száját, sötétlila ajkai közül tüskés, fehér nyelv kandikál elő. Felmordulok, az én fekete démonnyelvem egy pillanatra megérinti az övét, majd azonnal vissza is húzom.

– Gyönyörű.

Merev farkam már nedves, lágy részeibe nyomódik. Csak a hálóruhája választ el minket. Felnyög, ebből tudom, hogy akar, de nem teszek semmit. Szeretem a kihívást, és Lotte, teljes tudatában, az egész elbaszott személyiségével együtt kihívás. De ez a szörny, bár tetszik benne minden, nem az a fajta kihívás, amire áhítozom. Éhezem ezekre a vastag démoni ajkakra, de csak az állát csókolom meg, mire édesen nyögdécsel alattam.

– Gyere vissza hozzám – suttogom a fülébe, majd végignézem, ahogy a fehér hártya eltűnik a szeméről, mire elégedetten elmosolyodom. – Ügyes lány.

– Darya? – kérdi a sírás határán, és bólintok. – Te vagy az?

Lazítok a csuklója szorításán, hagyom, hogy összegörnyedjen alattam. Az oldalamra fekszem, magamhoz húzom, arcát a mellkasomba bújtatja el az új, ismeretlen világa elől.

– Én vagyok – nyugtatom meg, és a lapockáját simogatom.

– Mi… mi történik velem? – reszket, a testhőmérséklete egyre csökken. Ismét el kell érnem, hogy aludjon, hogy ne legyen lázálmos állapotban. Egyszer megnéztem, milyen akkor. Perverzül imádom az elbaszott dolgokat, de még nekem sem volt szép látvány.

– Átváltozol. Az elméd nem tud befogadni ennyi mindent egyszerre, és ez szépen lassan megtör.

– De hát már azt hittem, átváltoztam. Azt hittem, már megtörtél.

Két ujjam közé fogom az állát, felemelem, hogy rám nézhessen.

– Mindig is törött voltál. Én csak apróbbra morzsoltam a szilánkokat. És ezt a felnőtt, megszilárdult elméd nem tudja feldolgozni.

Összeráncolja a homlokát.

– Szörnyeteg.

– Valóban szörnyeteg vagyok. De sosem ellened. – Az orrommal megsimítom az övét. – Csak érted.

Erre gúnyosan felnevet, a hangra kipattan a szemem, és tudom, hogy a belső szörnyetegemet jelképező ezüst csík jelen van a pupillámban.

– Most mondtad, hogy te törtél meg, te kibaszott démon.

– Szükségszerű volt – hagyom rá. – Imádom, amikor becézel, még ha ilyen gyenge, rekedt hangon is teszed.

Megrázza a fejét, majd hirtelen a távolba fókuszál, a füléhez szorítja a tenyerét. Felnyög, még jobban összegömbölyödik, mélyebben süppedve az ágyba.

– Fogdbefogbefogdbe…

Elsimítom izzadt homlokából a rátapadt hajszálakat, perceket várva, mit kér tőlem.

– Kérlek – könyörög. – Segíts, hogy vége legyen. Beszélnek hozzám… folyamatosan, és Lavian… látom őt, de tényleg ő az? Nem tudom.

Nem tartom kizártnak, hogy Lotte sokszor a halál peremén mozog az átváltozás alatt, és a köztük lévő kötelék miatt találkozik Laviannal az ő köztes helyükön. Velem azonnal megszakította a köteléket, amikor úgy gondolta, elárultam, de Laviannal nem.

– Azt akarom, hogy befogja végre, hogy megöljön, hogy megöljem… szeretem… meghalt? Miért kéne, hogy…

Értelmetlen, összefüggéstelen szavak törnek fel belőle. Felsóhajtok. Felülök, az ölembe húzom az arcát, és két kézzel megfogom. Felhasítom a tenyeremet, a véremet a szájába csurgatom, amit mohón lenyel. Egy ideig ismét velem van, könyörögve rám néz.

– Sajnálom, kis bajnokom – mondom, azzal eltöröm a nyakát.

A szeméből kiszökik az élet. Csend terül ránk, egy pillanatra átélem, milyen lenne a világ, ha ő már nem lenne. Majd egy határozott mozdulattal visszafordítom a fejét. Démonfüleimmel hallom, hogy a vér ismét zúg az ereiben, a csontok azonnal összeforrnak, a szíve azonnal újraindul. Nézem, ahogy mellkasa egyenletesen emelkedik, miközben vonzó arcán egy ránc sem mozdul.

Lotte önmagában csak egy szép váza. Az óceánt idéző szemével, vékony, formás alakjával, kis, csábító mellével, meglepően kerek seggével, a sötétség pusztítson el, de angyali mosolyával. De, amikor az érzelmek okozta ráncok befestik az arcát, amikor azt a vonzó ajkát elhagyják a csípős szavak…

Rá van szükségem. Nem várhat tovább.

A karomba kapom. Egy másik köteléken keresztül Hépotiszhoz szólok, a gnóm alattvalómhoz, akinek segítségével fegyvereket és egyéb fontos szerszámokat kovácsolunk a háborúhoz.

– Itt az idő.

– Végre, felség. – Hépotisz sosem dadog, amikor a köteléken keresztül beszél hozzám. – Hozd kérlek a Mélybe. Minden elő van készítve.

A syneffo segítségével átvágok a világom peremén, megérkezve Filizi egyik, még Sylla barlangjánál is mélyebb részére. A medúza Hépotisszal együtt vár rám, sziszegő kígyói a feje tetején figyelnek sárga szemükkel. Elindulok felé, talpam alatt susog az eredetföld, ami a Második Világ megalkotásának ősi, érintetlen kristályszemcséiből áll. Nincs fény ebben a térségben, hármunknak nincs szüksége ilyesmire.

Megállok Sylla előtt, aki kíváncsian méregeti a karomban lévő lányt.

– Tudom, hogy legyőzött téged, amikor elmenekült Filiziből, és át kellett élned újra a veled történt borzalmakat. De ő a királynőd. Úgy bánj vele, mint velem tennéd – mondom.

A medúza felsandít, fekete szeme engem kutat.

– Ne aggódj, felség – szólal meg sziszegő hangja a fejemben. Sylla még velem is csak a köteléken keresztül kommunikál. – Nem őrzök haragot a lelkemben iránta.

Oldalra fordítom a fejem, a fenyegető nézésemre felszisszen, de meghajol. Kimérten bólintok.

– Mard meg a kígyóiddal, hogy a mérgük hatására ne ébredhessen fel a következő holdtőben.

Sylla ismét bólint, majd ceremóniamentesen, a fején sziszegő négy kígyó Lottéra támad. A lány felsikít, a szorításom erősödik, ahogy nézem, hogy a fájdalomtól vergődik a karomban.

– Ne…

– Sssh – hajolok közelebb hozzá. – Nemsokára vége lesz.

Sylla hátrébb lép, én pedig a megásott sírhely felé. Kindra remeg a karomban, ahogy a méreg lassan elterjed benne. A méreg elzárja a részeit, hasonlóképpen, ahogy régen az isteneket zárták el. Megrándul az arcom a látványtól, és a tudattól, hogy itt kell hagynom. Próbáltam visszahozni az elméjét, hogy minél kevesebb időt kelljen itt töltenie, de nem kerülhetem el az elkerülhetetlent. Szükségem van rá.

– Hépotisz.

Az istenivadék tudja a dolgát, a botja segítségével mellém botorkál. Befogadtam őt, miután az apja minden csontját szilánkosra törte, és egy életen át hasznavehetetlen nyomoréknak hívta.

– Fe-fe-felség – dadogja izgatottan. – Mi-mi-miiindent megtesz-sz-szek, ho-hogy a ki-ki-ki-ki kirrrrálynőd ú-ú-úúújént keljen fff-eee-ff-eee… – Megrázza magát. Türelmesen várok. Amikor megtalálja a szót, szinte rikoltva ordítja. – Fel! Keljen fel! Mi-iint P-p-p-pando-ra!

Bólintok.

– Ebben egy percig sem kételkedem – mondom. – Héphaisztosz fia vagy, megvan az erőd hozzá, hogy új lényeket kovácsolj, ahogyan ő megteremtette Pandorát. – Alattvalóm szája remeg. – És előnyöd van vele szemben.

Hépotisz három szemöldöke összeugrik.

– Már ismered apád legrosszabb énjét, amivel eltiport. Már nem tud neked újat mutatni. Te vagy a legrosszabb szörnye, akit csak teremthetett. Ennyire volt képes. Ami azt jelenti, hogy te még nagyobb szörnyeteggé tudsz válni, ha hozzáadod saját magadat. Azt a lényt, akivé te akarsz válni.

Hépotisz szeme kitágul, remegve meghajol.

– Köszönöm, felség – mondja a köteléken keresztül, de már nem rá figyelek. A sötétségbe bámulok, és egy rég nem tapasztalt érzelem suhan át rajtam amiatt, amit az előbb mondtam.

Düh. Gyűlölet. Amit iránta érzek.

Lassan ránézek a kezemben nyöszörgő lányra. Nem szoktam meg, hogy az érzelmeim előtörnek anélkül, hogy engedném. A Lotte iránt érzett dolgok is kontrolláltak. Ahogy Lavian iránt is. Minden egyes pillanatban. A származásomból adódóan képes vagyok erre. Így amikor valami irányítás nélkül átkúszik a védőfalamon… az olyan jel, amire figyelnem kell. Visszanyomni a mélyre, ahol irányítani tudom.

Ezért kell, hogy Kindra minél hamarabb visszatérjen hozzám. Hogy a tervem sínen legyen.

És mégis itt állok, húzom a pillanatot, csak hogy egy perccel tovább közelebb tarthassam magamhoz. De meg kell történnie.

A sírba szállok, letérdelek. Mielőtt lefektetném, lecsókolom ajkáról a vért, amit a kígyóméregtől köhögött fel.

– Sajnálom, kis bajnokom. – Gonoszan elmosolyodom. – Remélem, megmutatod majd, mennyire gyűlölsz engem ezért – azzal elfektetem, kiröppenek a sírból, és végignézem, ahogy Hépotisz eltemeti őt az eredetfölddel alig pár centire Hádész Poklától.

Lavian

Három és fél holdtővel ezelőtt, Lotte bebörtönzése előtt

Herebu

– Hogy érted, hogy elkábított?

A lassan magához térő Avron vállára teszem a kezem, miközben Fébé, Damosz, Kevita, Izemír és Efeziel a háttérben vitatkoznak.

– Bea… Beadott nekem egy égit – köhög Avron rekedten. Talpra segítem. – Az alagsor…

Megfeszülök, a szárnyamon lévő tollak megdermednek. Mit keres a labirintusban? Ha eltévedt, fogalmam sincs, hogyan találom meg a szörny előtt.

– Efeziel és én lemegyünk az alagsorba, és előkerítjük Lottét meg a húgát. Addig ti…

Nem engedem, hogy Izemír befejezze, amit mondani akar, azonnal kirontok a szobából, a következő pillanatban az alagsor felé süllyedek.

– Lavian, állj! Ez parancs! – kiáltja, de nem érdekel. Amikor az ő biztonságáról van szó, akkor nem. Többé már nem. Mégis mit csinál odalent? Miért mérgezte meg Avront?

A térdem csattan, amikor földet érek, futni kezdek a sötét alagútban. Az illatát követem, ami meglepő határozottságot sugall. Hogyan volt képes eligazodni itt? Egyáltalán hogyan látott bármit az emberi szemével? Hiába lettek fehér démonszárnyai, az illata meglepően közel áll egy halandóéhoz.

Hallom, hogy a többi angyal szorosan mögöttem lohol, Izemír továbbra is megálljt parancsol nekem. Egy idő után Lotte illata halványodik, de valami megmagyarázhatatlan oknál fogva mégis tudom, merre kell menni. Egy pillanatra mintha felvillanna előttem egy arany fonál, és megrántja a mellkasomat. Az arany fonál, amit nem érdemlek meg.

Egy félig nyitott, mélyzöld ajtó felé indulok. Berontok, a hirtelen fényességtől megtorpanok. Hallom, ahogy a többiek is megérkeznek a hátam mögött, Avron megtámaszkodik rajtam, halkan felkiált.

Pandora áll a fényesség közepén, olyan könyvből olvas, amit Lotte sátrában találtunk. Nem azt mondta Esemuel, hogy ismerős neki? Tudtak erről a könyvről?

Érzem mögöttem Izemírt, de már nem tud mit tenni. Olyan, mintha Pandora emlékei azonnal az elménkbe forrnának. A megsemmisítő igazság rám zuhan. Meg kell kapaszkodjak Avronban, mindketten elképedten nézzük, amikor egy Daryához hasonló alak ráveszi Pandorát, hogy kinyissa a szelencét, amiből megszületnek a keres lények.

A nosoik. A démonok, akik az emberi természet aljas tetteiért felelősek.

A lugrák. Akik a pusztításért felelősek.

És végül mi, angyalok. Vagyis kakoik. Azért hoztak minket létre, hogy betegséget terjesszünk.

És ezt tesszük, nem igaz? Amikor arra kényszerítenek, hogy vegyem el egy démonvérű gyermek életét, Izemír szerint két lehetőségem van: megölöm, de az feltűnő az embereknek, vagy megitatom vele a véremet, és megfertőzöm. Azt mondta, a vétkeinkért áldozni kell Théosnak. Ha ajkunkhoz érintjük a gyermek vérét, segítjük őt a túlvilágra szállni.

De most rájövök, hogy hazudott. A szánkhoz emelt vérrel a halált ízleljük, ami erőt ad nekünk. Az információ úgy kattan bennem, ahogy a hastamom tartója szokott, amikor kipattintom a fegyvert belőle. Egy igazság, ami mindig is az elmém peremén lógott, türelmesen várva, hogy végre leessen a tudatomba. Izemír árulása végigmar, mint egy démon hűtlensége, akiben egykoron megbíztam.

Túl sok érzelmet vált ki belőlem a jelenet, és az új tudás, amit felszívok. Egyformák vagyunk. Ugyanonnan jövünk. Démonok, angyalok, sellők… egyek vagyunk. Mi betegséget terjesztünk, hogy erősek legyünk.

Tudom, mi következik, mert látom, hogy Lotte is összerakta a képet. Könnyek nélkül bámul előre, a sokk kifejezéstelenné teszi az arcát. Mindannyian látjuk, ahogy gyermekként a bátyja ágyánál áll, mögötte pedig egy fiatalabb lány leselkedik a sötétségben. Maya. Mindketten nézik, ahogy Izemír és egy másik angyal megitatja a vérét Bengt-nel, aki emiatt lett beteg.

Bekövetkezni látszik az, amitől az elmúlt hetekben rettegtem. Megrogy a térdem. Örökre elvesztettem őt. Az egész élete hullott most darabjaira. Miattunk. És ha mi erre képesek vagyunk, hogy tönkretegyük egy család életét… Mennyivel vagyunk jobbak a démonoknál?

A válasz itt van előttem, mégsem olyan egyszerű befogadni. A szemem szúr az elkerülhetetlen veszteségtől és az árulástól.

A köd eloszlik, mindenki sziklamereven áll a könyvtartóra bámulva. Oldalra nézve látom a társaim megrökönyödését, és Izemír dühös arcát. Tudta, honnan származunk. És senkinek sem mondta el.

– Megölték Bengt-t – suttogja Lotte Mayának, és behunyom a szemem. Ismerem már annyira, hogy tudjam, hogyan fog reagálni. És ez Izemírnek nem fog tetszeni.

Az angyalok vezetője, a fogadott apám, mintha olvasna a gondolataimban, felordít:

– Fogjátok el őket!

Maya megpördül, remeg, tekintetével azonnal megtalálja Szolónt. A fekete bőrű, rasztahajú angyal, aki több száz éven át segített visszaverni a démonok támadásait, és akit szinte alig láttam reménytelen arckifejezéssel, nagyot nyel. Valószínűleg ugyanarra a következtetésre jutott, mint én. Ha a testvérek nem akarnak minket választani…

Megdermedek, a félelem áthullámzik rajtam. Ki kell vinnem őt innen.

Lotte még mindig nem fordul meg, kihasználom, hogy felmérjem a terepet. Megfeszül a nyakam, ahogy látom, már vagy harmincan vagyunk, a szívverésem gyorsul.

Baszki. Mégis hogyan menekítsem ki innen?

– Tudtad? – kérdi, a hangja hidegebb, mint az alagsor. – Tudtad, mi történt Bengt-nel?

Tudtad, hogy ti öltétek meg?

A fejemben hallom, észrevétlenül, kétségbeesetten kinyúl felém azzal a kötelékkel, ami csak a miénk. Sosem beszélt még így hozzám, és eddig én is csak egy másik valakivel beszéltem egy hasonló köteléken keresztül.

Mit mondhatnék itt neki, mindenki előtt?

– Gorgónában…

– Lotte…

– …már tudtad, hogy ti öltétek meg.

Az állkapcsom megfeszül, kinyúlok a köteléken keresztül, és beszélni kezdek hozzá, de nem enged be.

– Kérlek – próbálkozom –, elmagyarázok mindent, de most bízz bennem. Ki foglak juttatni innen, de most el kell játszanod, hogy nem gyűlölsz minket, vagy Izemír…

Fogalmam sincs, mit tervez Izemír, de semmi jót. Legbelül tudom, mit kell tennem, és kinek a segítségére van szükségem. Nem fogom hagyni, hogy Izemír ártson neki.

Így eldobom mindazt az érvet, amivel az elmúlt négyszáz évben felépítettem a körülöttem tornyosuló falakat. Benyúlok a sötétségbe, a lelkem legmélyére, ahol az egykoron még normálisan dobogó, vörös szívből már csak egy elrohadt kifogás maradt. Lenyúlok oda, megpendítve egy bronzszínű fonalat. A rég nem használt köteléken megszólítom azt, akiben egykor megbíztam. Amíg el nem árult.

– Segíts.

Egy ideig nem hallok választ, és félek, már nem is tudjuk használni ezt a csatornát. De a következő pillanatban egy sötét, mély rezonancia hullámzik a fejemben.

– Rég hallottam már így a hangodat, angyal.

Összekoccantom a fogaimat, ahogy a szárnyam szélein végigfut a borzongás.

– Nincs időnk erre – préselem ki magamból, közben próbálom átvetíteni neki a képet, ami előttem van. Ahogy több mint harminc angyal veszi körbe az elveszett Lottét, köztük a legfélelmetesebbek. – Csak most tudtuk meg, honnan származunk… Nem tudom, mit fognak vele tenni.

Egy komoly és feszült érzés jön a kötelék másik végéről, jelezve, hogy Darya örök derültsége elillant.

– El kell vinned őt a fához. Engem nem enged be, hála neked, Gorgóna után megszakította a fonalat. Neked kell beszélni hozzá.

A bűntudat úgy átszúr, mintha a hastamom lándzsás végét belém döfnék.

– Menekülj. Menekülj a fához – utasít Darya egy olyan… gyenge, hullámzó, új köteléken keresztül, amit a fejemben hallok, mégis a sarokban érzékelek, mintha olyan távolról jönne, és Lottéval egyszerre nézünk abba az irányba.

A kötelék azonban elszakad. Nem, inkább elsorvad, a Daryával való kapocsnál lappangó dühöt érzek.

– Kiviszem innen – mozdulok meg, de a bronzköteléken keresztül érkező figyelmeztetés megállít.

– Nem.

Megtorpanok.

– Mit nem? Darya, ki kell vinnem innen! A fánál fogod várni…

– Nézz rá, Lavian.

Úgy teszek, de a látványtól beszúr a mellkasom. Sosem tűnt még ennyire megtörtnek. Elárultnak, becsapottnak. És ez mind miattam van. Miattunk van, a fajtám miatt. Az angyalok miatt. Nekünk kéne vigyáznunk az emberiségre, és mit teszünk? Félek válaszolni erre a kérdésre, mert ahogy a lányt nézem, jelenleg semmi jót nem tudok felsorolni, bár valahol mélyen, legbelül azt is tudom, hogy ez nem teljesen igaz. De most nincs ideje a moralizálásnak, biztonságba kell helyeznem őt.

– Itt kell maradnia – jelenti ki Darya a fejemben, mire hitetlenkedve leordítom.

– Mégis miről beszélsz? Amint kijjebb jutunk, felkapom, és elviszem.

– Izemír meg fog állítani – mondja, és összeszorítom a fogaimat a szavaiban lapuló igazságtól. – Kizárt, hogy kihozod őt úgy, hogy mindketten életben maradnátok. És mindkettőtökre szükségem van.

A szárnyam tollai tűhegyessé szűkülnek a vészjósló szavakra.

– Szerintem fogalmad sincs, démon, mire vagyok képes.

Gúnyos nevetést hallok a fejemben.

– Pontosan tudom, mire vagy képes, angyal. De Lotténak ott kell maradnia… Meg kell törnie.

A döbbenettől felkapom a fejem.

– Mi a faszt mondtál?

De nincs időm megvárni a választ, látom, hogy Damosz ráfog Lotte kezére. Mély morgás indul a mellkasomban, ahogy valaki ráteszi a kezét arra, aki az enyém.

– Engedd el! – kiáltok rá Damoszra, arrébb lököm, és erőszakosan lerántom a kezét Lottéról.

Aki nem az enyém.

A csuklójára fogok, hogy tartsam, hogy megvédjem Izemírtől.

– Lehet, hogy kihozhatnánk – tűnődik Darya a fejemben. – De lehet… át kell esnie az első választáson.

A düh fellángol bennem.

– Mi a fasz, Darya?! Komolyan itt akarod hagyni Izemír kezei között? Nem…

– Nincs más választásunk, Lavian. Ennek meg kell történnie.

Gúnyosan felnevetek a köteléken keresztül, miközben Izemír egyre közeledik felénk.

– Mindig is ez volt a terved, nem igaz? Bedobni őt az elbaszott játékaidba, hogy feláldozd.

Egy pillanatra csend támad, a köteléken egy érzelmet sem vélek átsuhanni.

– Ennek meg kell történnie.

– Soha nem fogok átváltozni – sziszegi a lány mellettem, mire határozottabban rászorítok. Ha így folytatja…

– Lotte… – próbálom figyelmeztetni, de nem figyel rám, mire idegesen Daryára mordulok.

– Démon. Izemírék ellen fog menni. Fogalmam sincs, mit fognak tenni vele. Ki kell juttatnunk innen.

Darya nem mond semmit, helyette Izemír az, aki megszólal:

– Tudom – válaszolja Lotténak, és mintha csak arra vágyna, hogy még jobban megcsonkítsa a lányt, a vállamra fog, és hozzáteszi: – Szép munka volt, fiam.

Behunyom a szemem, emlékezve a napra, amikor megkértek, kerüljek hozzá közel, csábítsam el, hogy minket válasszon. Mivel nem zárom el a köteléket, megérzem Darya kárörvendő nevetését.

– Krateg. Izemír a legrosszabb ölebét kérte meg erre. Tudtál valaha is ennek eleget tenni?

Nem. Az egyik legnagyobb gyengeségem, hogy egy apró fényforrásnyi tehetség sem szorult belém, ha tettetésről van szó. Ha valaki, aki annyira ismer… ismert, mint Darya, tudja. Rossz vagyok benne. Nem vagyok olyan elsöprően, gusztustalanul jó színész, mint a démon, nem bírtam Lottét átverni. Próbálkoztam, és egy borzalmas szexbe fulladt, ami olyan sebet ejtett mindkettőnkön, hogy örök időkre heges marad.

De ez nem számít, mert ahogy belenézek a lány megtört szemébe, csak azt látom, hogy ő elhiszi. Elhiszi, hogy csak egy feladat volt számomra, hogy nem éreztem iránta semmit. Az egész teste megdermed, a pánik kitágítja a pupilláit, a légzése szakadozottá válik. Azonnal beállok Izemír és közé, mire a Vén elégedetlenül felmordul. Életemben először nem mutatom szívesen Izemírnek a hátamat, de bízom benne, hogy nem fog leszúrni.

A lány arcára teszem a kezem.

– Lélegezz, Lotte, kérlek…

– Vedd le rólam a kibaszott kezedet! – Bármennyire is rekedt, erőtlen a hangja, úgy érzem, én is fulladni kezdek a tehetetlenségtől.

Ellépek tőle, de a csuklóját továbbra is fogom, nehogy bárki más hozzáérjen. Meg kell hallgatnia, hogy nem minden volt hazugság, hogy soha nem akartam őt más miatt, csak önmaga miatt. De nem enged be. Ha repülve átvágnék vele a tömegen, lenne esély? A szárnyamra céloznának, de talán ki tudnék törni köztük, mielőtt végleg elintéznek. Talán kijutnánk az alagsorból.

– Még szerencse, hogy az ember elméje befolyásolható. – Izemír hangja kizökkent a gondolatmenetemből. – Hiszen ebben már van tapasztalatod, nem igaz, démonvérű?

Megdermedek. Baljós érzés kerít hatalmába, szinte azonnal tudom, Izemír mit tervez vele.

Nem.

– Darya, ki kell hoznunk innen.

– Ki fogjuk.

– Most, azonnal, Izemír arra készül, hogy…

– Tudom.

A düh még jobban perzselődik bennem.

– És ez neked nem számít?

– Nem, ha elérem, amit akarok. A cél szentesíti az eszközt. Ezt neked kéne tudnod a legjobban. Vagy nem ezzel könnyítesz a bűntudatodon, amikor gyerekeket ölsz, angyal?

A döbbenettől megrázom a fejem, és az apám felé fordulok. Ha a démontól nem számíthatok emberségre, hátha tőle igen.

– Izemír, ne! Van megoldás, kérlek, ne…

– És mégis milyen megoldást javasolsz, Lavian?

Azonnal Lotte elé állok, nehogy Izemír robbanásszerű haragja elérje őt. Hogyan mentsem meg? Az ajtó felé nézek, egyre több társam csatlakozik hozzánk, köztük nagy mosollyal megjelenik Esemuel.

Baszki. Nem tudnám kivinni.

– Segítened kell. Ki kell találnunk valamit.

– Később.

– Te kibaszott fasz!

Felmordulok, miközben Izemír magából kikelve ránk kiált.

– Felejtsétek el az embert, akit megismertetek!

Ránézek Lottéra, megnyugtatóan köröket rajzolok a csuklójára, hogy tudja, nincs egyedül, miközben kétségbeesetten próbálom elérni őt a kötelékkel.

– Engedj be. Engedj be! Ki foglak juttatni innen. Nem engedem, hogy a sötétségben ragadj.

Még ha Darya ezt is akarja.

– A lány egy eszköz – ordítja tovább Izemír. – Évszázadokat éltetek, tudva, hogy a háborúnak áldozatai vannak. Ha nem nekünk nyitja ki az ajtót, a démonoknak fogja!

Élesen beszívom a levegőt. A konfliktus, amivel nap mint nap küzdök. Nem mertem megosztani még ezt Lottéval, hogy láttam, mi fog történni, ha a Pokol Kapuja nyílik ki a Mennyeké helyett. De mi ennek az ára? Hogy megtörünk egy ártatlan lányt?

Az érzelmeim bonyolultak és ellentétesek. Életemben először nem érdekel a háború. Csak az érdekel, hogy Lotte sértetlenül kijusson innen. Még az ellenségem karjaiba is képes vagyok eljuttatni őt, ha ezzel biztonságban tudhatom.

– Krateg!

Az ismerős káromkodásra felkapom a fejem, lesüllyedt szemöldökkel nézek Izemírre. A látványára a szárnyam pihéi felborzolódnak, felkészülve a csatára. A Vén úgy rettel, ahogy soha nem hallottam még tőle, ahogy Darya és más szörnyek szoktak. A szeme éjfeketévé változik. Egészen addig, míg Esemuel a vállára nem rakja a kezét.

Kihúzom magam, miközben leesik, Izemírnek ismét egy újabb titka került napvilágra. Valami, amit még nem értek.

– Láttad ezt? – kérdezem Daryát. Nem erre reagál, de ugyanarra a következtetésre jut, mint én.

– Követned kell Izemír utasításait. Nem szabad, hogy rajtad is érezze az ellenszegülést… Vagy nem lesz esélyünk megmenteni őt.

Ökölbe szorul a kezem, és amikor Izemír rám parancsol, hogy hozzam Lottét, szembefordulok a lánnyal.

– Lotte – szólítom meg, abban reménykedve, hogy meghallja a szavaimban a könyörgést és ígéretet, hogy nem hagyom magára. – Figyelj rám! Mindent el fogok…

– Gyűlöllek! – suttogja. – Kibaszottul gyűlöllek!

A kötelékünkön érzem, hogy igazat mond, a hevességétől az arcom megrándul, a szemem becsukódik.

– Théos kibaszott fényére – mormogom, majd a karomba kapom.

Ellenkezik, a húgáért kiált, miközben kiviszem a folyosóra.

– Engedj be, kérlek, engedd, hogy elmagyarázzam!

De nem hagyja. Remeg a karjaimban, azt sem tudom, mi tartja még össze egyáltalán.

– A húgod vagy elfogadja, hogy a háborúnak vannak áldozatai, vagy ő is egy lesz közülük – morogja Esemuel kárörvendően. Legszívesebben beverném a mocskos képét, de bármennyire is gyűlölöm, Daryának igaza van. Nem tudok Lotténak segíteni, ha engem is bezárnak egy tömlöcbe, mint ahogy vele tervezik. Mit sem ér az Izemírhez fűződő kapcsolatom, ha nyíltan ellenszegülök.

Gyűlölöm, amikor a démonnak igaza van.

Lotte remegése abbamarad, olyan melegség sugárzik belőle, hogy a bőröm sercegni kezd alatta. Felmordulva lerakom magam mellé, ég a tenyeremen a bőr, ahogy többször megrázom a vállát.

– Lotte, figyelj rám!

– Engedj már be! – ordítom a kötelékhez, de még mindig nem teszi.

Pánikolva rázza a fejét, miközben már füstöl a tenyerem.

– LOTTE!

Pillantása hirtelen megtalálja az enyémet, ahogy a köztünk lévő kötelék aranyfonala megmoccan, azután ismét elernyed, így csak beszélek hozzá.

– Semmi baja nem lesz a húgodnak, érted? Semmi. Bólints, hogy megértetted.

Tudom, hogy Szolón vigyáz rá, ha van esze, még most kimenekíti innen a lányt, amíg Izemír nem figyel rá.

– A szavamat adom – folytatom, miközben a bőröm égett szagától a mellettem lévő Esemuel felhúzza az orrát –, hogy semmi baja nem lesz. És tudom, hogy most gyűlölsz, de mindent elmagyarázok majd neked…

– Csak engedj be!

De nem enged, felröhög, a köteléken érzem az elutasítást, ami kellemetlenül szúrja a mellkasom.

– Ugyan, mit ér nekem a kibaszott szavad, herebia?

Théos fényére, Lotte!

Abba kell hagynia az ellenállást, vagy Izemír még durvább dolgokhoz fog folyamodni. Látom az arcán, hogy rájött, kicsúszott valami a száján, amivel a mellettem prüszkölő Damoszt csak megerősítette abban, hogy nem szabad őt szabadon engednünk. Nem érdekel a többiek reakciója, ismét megrázom a vállát, elnyomva égő tenyeremben a fájdalmat.

– Nem hagyom, hogy baja essen. Nem hagyom, hogy bajod essen.

Nem fogom hagyni. Egyiket sem. Ha Izemír bezárja egy tömlöcbe, hogy visszatérjenek a pszichiátria emlékei – sejtem, hogy ezt fogja tenni, hogy megtörje az elméjét –, egész nap vele maradok, ameddig fel nem szakítom a börtönajtót, és Darya segítségével kijuttatom innen.

Lotte hirtelen összeomlik, mintha csak egy követ látnék szétrobbanni, amikor élesítjük a hastamunkat. Hitt nekem. A karomba kapom, beviszem egy szobába, miközben megnyugtatóan suttogok a fülébe, hogy nem lesz semmi baj.

Amint belépek a helyiségbe, azonnal rájövök, hogy hazudtam neki. Lotte rám fog, és mintha egy kicsit az én mellkasom is kettétörne a látványára, ahogy kétségbeesetten hozzám bújik. Elárultam, és hozzám kiált segítségért.

Théos elbaszott fényére.

– Avron, add be a gyógyszereit! – utasítja Izemír, mire megfeszülök. A gyógyszereit? Mi folyik itt?

– Tedd le Lottét az ágyra, Lav – szól Avron csendesen, de csak bámulom őket. Többet tudnak, mint én, a szárnyaim még égnek a figyelmeztetéstől, pedig a kis szobába lépve az aranyfényem segítségével eltüntettem őket. Kizárt, hogy itt hagyom ebben a kis…

– Tedd azt, amire megkérnek – emlékeztet Darya. Vonakodva lefektetem a lányt.

Sírva könyörög, hogy ne tegyem, letérdelek mellé.

– Ne aggódj, itt maradok melletted.

– Ez nem fog megtörténni, Lavian – szól Izemír, és felkapom a fejem, közben Avron valamit befecskendez Lotténak. Nem így néznek ki a gyógyszerei.

Lotte lassan mozdulatlanná válik, a szeme üvegesen a plafonra mered.

– Máris hatottak? Túl sokat adtál be neki? – kérdem Avront aggódva, mire megrázza a fejét.

– Nem. Csak sokkban van. Szerintem PTSD…

Megdermedek, majd lassan felállok.

– Darya…

– Tudom. Látom.

Hirtelen láncok csörgését hallom, a harag úgy robban bennem, ahogy a fényem szokott.

– Miért szükséges megkötözni? Szedd le róla azt a kibaszott…

– Hogy ne okozzon kárt magában – ránt hátra Esemuel. – Csak addig van szükségünk rá, amíg kinyitja nekünk a kaput, és Avron szerint, ha folyamatosan adjuk neki az ő világában készített szereket, egy idő után bármiről meggyőzhetjük.

Egy lassú, fenyegető rettelés hallatszódik a köteléken keresztül.

Évszázadok óta vagyok katona. És mégis. Ahogy a kép összeáll a fejemben, sokkosan bámulok Esemuelre. Majd Izemírre, végül Avronra. Az utóbbiban van annyi, hogy a bűntudat eltorzítsa az arcát.

Leszedálják, hogy megtörjön, és végül azt válassza, amit ők akarnak. Holtjárót akarnak belőle csinálni, olyat, aki megrekedt az Alvilágban, és akinek nincs szabad döntése, csak követi elme nélkül a parancsokat.

– Démon – suttogok ismét hozzá a köteléken keresztül. – Ebből elég volt. Ki kell őt vinnünk, most!

Hallgat, egy örökkévalóságig tart, míg válaszol.

– Nem tehetjük.

A méreg felperzsel, hitetlenül Izemír felé fordulok.

– Ti itt akarjátok tartani hónapokig? – Hogy megtörjék. Hogy kihasználják. Nem. – Erről egyáltalán nem volt szó! – A bokáján lévő bilincshez kapok, elkezdem kifeszíteni. – Az volt, hogy lenyugtatjátok, csak hogy beszélni tudjunk…

Hirtelen erős kezek ragadnak meg, Esemuel és Efeziel együttesen a falhoz vágnak.

– Nagyon ajánlom, hogy átgondold, ellenünk akarsz-e most menni, fiú – sziszegi Esemuel, és bárhogy próbálkozom, nem tudok kitörni a szorításból. A Vének hatalma sokkal nagyobb, mint a miénk. Talán azért, mert már több ezer éve ölnek? Valami belém nyilall. Ezért akarta Izemír, hogy én öljem meg mindig a gyerekeket? Engem akart erőssé tenni?

– Lavian – szól figyelmeztetően Izemír.

Felordítok, szinte rettelek, mire az apám ledöbben, de az arca azonnal visszaváltozik semlegessé. Mintha büszkeséget látnék átsuhanni az arcán és várakozást, amit annyira kibaszottul leszarok.

– Hogy van képed?! – ordítok rá. – Elhallgatni az információkat előlünk, eljátszani a szent hőst, miközben ugyanolyanok vagyunk, mint ők! – Lottéra bökök a fejemmel. – Ő is olyan, mint mi! Hogy vagy képes…

Izemír elém lép.

– Ideje, hogy elfeledkezz a lányról, fiam. Sajnálom, hogy így alakult, tényleg. De a lány már szinte halott. Ideje, hogy…

A rettelés már valódi, sosem hallattam még, és hirtelen minden könnyebbé válik. Esemuel és Efeziel keze rongyként hullik le rólam, mindketten a földre esnek, és én Izemírre rontok. A szeme elkerekedik. Egy pillanattal később belevágom a fejét a falba, nagy csattanással megreped a márvány. Felnyög a fájdalomtól, de leszarom. Megmarkolom a ruhájánál, és döbbent képébe ordítok:

– Semmi ilyesmit nem fogsz vele csinálni! Most azonnal leveszed róla a láncokat, és…

A vállamat kirántják a helyéről, a térdemre puffanok, felordítok a fájdalomtól. Hátrafeszítik a fejemet, nyakamra egy hastam lándzsás végét szorítják.

– Elfelejted a helyed, katona! – hörgi megjátszott nyugodtsággal Esemuel, miközben a szorításával arra kényszerít, hogy Izemír gondolkodó és dühös tekintetébe nézzek.

– Ez akár szép is lehetett volna, Lavian – szólal meg hirtelen Darya a fejemben.

– Ez neked valami kibaszott vicc? Az, hogy Lottét hónapokra begyógyszerezik, szórakoztat?

– Nem – mondja, az összes gúny eltűnik a hangjából. – Mindketten tudjuk, hogy egy hónapot sem fog túlélni.

A mondatára az erőm hirtelen megcsappan, a rettelés már teljesen eltűnik, az izmaim elernyednek.

– Lemondtál róla?

– Soha.

Nagyot nyelek, miközben Esemuel hastamja a bőrömbe vág. Vér csordul Izemír és közém a földre.

– Ki fog jutni innen élve? – kérdem Daryát bizonytalanul.

– Nem tudom.

Az erőm teljesen elhagy, reményvesztetten nézek Izemírre. Az apám felsóhajt, megrázza a fejét, kezét végighúzza az arcán.

– Vigyétek az irodámba – mondja Izemír, mire Esemuel felmordul.

– Most csak szórakozol, ugye? Be kéne zárnod egy cellába idelent, nehogy valamit…

– Semmit sem fog tudni kezdeni velünk – néz jelentőségteljesen Izemír a másik Vénre, majd lesújtóan rám. – Nem elég erős hozzá.

Hogy ezt gúnyosan vagy sajnálkozva mondja, nem érdekel, most az egyszer nem találnak be a szavai. Mert nem igaz, hogy ne lennék erős. Az előbb történt valami. Kitörtem két Vén szorításából, és olyan érzelmet láttam átsuhanni Izemír arcán, amit még soha. Félelmet.

– Lavian – szól hirtelen Darya a fejemben. – Tudod, mivel jár az, ha ki akarod hozni őt onnan? Tudod, mit veszítesz el?

Nagyot nyelek, a köteléken keresztül megértést küldök.

– Biztos ez az, amit akarsz?

Hosszan nézek Izemír megvető tekintetébe, aminek falát halványan törik át az atyai törődés szikrái. Reményként is felfoghatnám, hogy megváltozik, de ahogy a fekvő Lottéra sandítok, a döntésem megszilárdul, legalábbis addig, ameddig biztonságban nem tudom.

A fejemben bólintok, amit Darya érzékel.

– Akkor most jól figyelj rám. – Ötszáz év alatt nem hallottam ilyen komolyan beszélni. – Pontosan azt tedd, amit mondani fogok neked. Van egy tervem.

Lavian

Filizi börtön

Négy és fél holdtővel később, a jelen

Hát igen. Hivatalosan is a kibaszott Pokolban vagyok.

Belebokszolok a barlang falába, a ruhámból tépett bandázs védi ugyan a bütykeimet, de már így is több holdtőnyi rászáradt vér borítja. Nincs sok minden, amit az ördög börtönében csinálhat egy angyal. Be kell érnem az órákig tartó edzéssel. Inkább a testi fájdalmak tartsanak ébren, mint az elmém.

Az elmém, ami, rájöttem, veszélyesebb, mint hogy véresre verem az öklömet minden nap. Sosem hagy nyugodni a kurva kérdésekkel, de választ nem talál.

Valóban egyek vagyunk a démonokkal?

Egy ütés.

Ugyanaz az ösztön hajt minket?

Ütés, a bilincsem csörög.

Miért hazudott a pofámba Izemír?

Újabb ütés.

Miért kellett gyerekeket ölnöm, hogy Darya hatalma megcsonkuljon?

Az utolsó gondolatra akkorát verek a falba, hogy hallom, valami megreped a kezemben. Felmordulok, és homlokomat a véres kőnek támasztom.

Tudom, ha hagytuk volna a démonokat elszaporodni, már végeztek volna velünk. De semmit nem értünk el azzal, hogy öltük a démongyerekeket, azon kívül, hogy kevesebb démon változott át…

A cél szentesíti az eszközt. Darya és Izemír szavai. Két uralkodóé, akik nem félnek feláldozni bárkit és bármit, ha a végzetük eléréséről van szó. Még őt is képesek feláldozni. Az apám zárta be őt a tömlöcbe, de Darya hagyta őt ott rohadni hetekig.

Lotte gondolatára az ujjaim görcsösen begörbülnek a falon. Hol lehet? Túlélte? Sikerült Daryának kihoznia, vagy azért tart itt, mert a lány meghalt, és a démon azt akarja, hogy egy örökkévalóságig szenvedjek a sötétségben, ahol a nap nem tud újratölteni, és ahol egyre kevésbé gyógyulok meg magamtól, és lassan elsorvadok. Egy angyal nem élhet a démonvilágban, ahogy egy démon sem Herebuban.

És ha Lotte meghalt… lehetne ellenvetésem Darya büntetése ellen?

A mellkasom kellemetlenül összeszorul a képtől, ahogy ott fekszik, tehetetlenül. Ironikusan csak az a remény tart egyben, hogy Darya terve működött, és nem a semmiért hagytam magam összeveretni, majd elhurcoltatni a Pokolba.

– Théos elbaszott fényére…

Ellököm magam a faltól, a mosdóba megyek, Darya meglepően jól felszerelt tömlöcbe dobott. Egyedül ébredtem fel törött csontokkal, egy hitvány ágyhoz bilincselve, aminek láncaival épp, hogy körbe tudom járni a helyiséget. Felismertem a kékesszürke kövezetből faragott bilincset, ugyanaz, ami Gorgónában ellehetetlenítette, hogy hozzáférjünk az erőnkhöz. Az eredetföld kristályszemcséiből készült. Azok a rácsok, amelyeken keresztül az élelmet kapom, másból készültek, gondolom, azért, ha valaki meglátogat, vagy ha az őrök hozzányomják a képüket, ne essen bántódásuk.

Megmosom a kezemet, közben a börtönajtó ételrése kinyílik, az ismerős démonhang rekedten beszól.

– Reggelt, herebia.

Biztos vagyok benne, hogy próbálják az időérzékem felborítani, és nem reggel van. Én legalábbis ezt csinálnám, ha fizikailag nem kínozhatnék egy démont. Megpróbálnám összezavarni, sötétben tartani, elvenni a fejadagját, megkeserítve ezzel minden egyes percét. Egyértelmű, hogy nem érhetnek hozzám, de etetniük kell, mint egy kutyát, mintha csak a Démonkirály személyes házi kerberosza lennék egy kennelben.

– Ma megrágva kéred, vagy húzzam végig a faszomat a reggeliden? – kérdi a kárörvendő démon.

– Jó reggelt, Rimbel – köszönök neki hangosan, miközben megmosom az arcomat. A hideg víz a nyakamon keresztül lefolyik csupasz mellkasomon, keveredve az odafröccsent vérrel. – Tudod, hogy a második opciót szeretem, küldd be úgy nyugodtan.

Egy türelmetlen morgás szakad ki belőle, jelezvén, hogy másra számított. Felvont szemöldökkel megrázom a fejem. Fényégetetten rosszak ebben.

– Egy nap letépem azokat a kibaszott, fehér tollaidat…

– Semmi ilyesmit nem teszel, Rimbel! – rikkant a gyermekdémon, a hangjától elmosolyodom. Tőle tudom az őr nevét. – Rám bízta a rabot, személyesen én felelek az épségéért!

– Szép délutánt, Vikar – szólok ki, mire a gyerek lelkesen beköszön.

– Jó est… reggelt, madár!

Felhorkantok. Tudtam.

– Hogy halad a kiképzés? – kérdezem, egy törölközővel felitatva a mellkasomról a vért. Fogalmam sincs, hogy néz ki a gyerekdémon, de vékony hangjához vékony testalkatot képzelek. Az első napokban jött le, és nem egyszerűen beszél, hanem pofázik. De egész okos, semmi konkrétat nem mond. Egy nemrég előléptetett démonnak akar a személyes testőre lenni, mert neki köszönheti az életét, emiatt mindennap edz egy küklopsszal.

Bánatos nyögést hallok az ajtón túlról.

– Mehetne jobban is – szontyolodik el, és a szám sarka felfelé görbül. – Több időre van szükségem, de már nincsen.

Erre felkapom a fejemet.

– Ma állsz szolgálatba?

Reményvesztetten felsóhajt.

– Ha megengedi.

Bedobom a csapba a rongyot, és abból is elkezdem kimosni a vért. Várok egy kicsit, majd felsóhajtok. Ha egyszer kijutok innen, letagadom, hogy együtt éreztem egy démonnal.

– Értékelni fogja az igyekezetet – nyugtatom meg. – Én is mindig értékeltem.

Bár nem látom, de úgy képzelem, csillog a szeme, a hangja izgatottan egy oktávot emelkedik.

– Amikor még szabad madárvezér voltál?

Száraz nevetés szakad fel belőlem.

– Aha – hagyom rá, újraáztatva a rongyot. – A lehetőséget néztem a katonákban, és az elszántságot. Persze a tehetséget is, de hidd el, rengeteg olyan képesség van, ami sokszor többet jelent, minthogy ki mennyire erős.

– Például? – kérdi reménykedve, mintha én hozhatnám el neki a feloldozást. Angyalként talán ez is lenne a feladatom egy normális világban, ahol nem minden egyes faj egy romlott kifogás.

– Hűség – mondom halkan. – Ez a legfontosabb. – Megköszörülöm a torkomat. – Kreativitás, feladatok kivitelezése… ugyanolyan fontosak.

– És mi van akkor, ha nem értek majd egyet a döntésével? Például szerintem neked nem kéne kaját adni, már bocsi.

Halkan felnevetek.

– Semmi gond, kölyök. És szerintem a hűséget akkor kell megadnod valakinek, ha egyeznek az értékeitek vagy bízol benne.

– A Démonkirály azt mondta nekem, ez egyfajta rabszolgaság.

A szememet forgatom.

– Darya egy f… – beleharapok a szám szélébe, mégiscsak egy gyerekkel beszélek. – Csak szeret okosabbnak látszani, mint ami.

Ezen egy ideig elgondolkodik, majd kurjant egyet.

– Hát, szerintem mindenkinél okosabb, de okesz-dokesz! – kiáltja, és hallom, ahogy elfordul. – Rimbel. Azt mondták nekem, hogy ne bántsa senki, ne szenvedjen, és kapjon eleget enni és inni. Kibírod, hogy nem csinálsz vele semmit, különben rád küldöm az apámat!

Az apjának hívja azt a narancssárga hajú őrültet, aki egyszer lejött ide, amikor Vikar panaszkodott, hogy az őrök nem adnak nekem enni, és nem hallgatnak egy – a hangja alapján ítélve – maximum tizenkét éves gyerekre. Csak annyit hallottam, hogy Nársz kárörvendően nevet, miközben az őrök ordítoztak a fájdalomtól. Van Darya hadvezérében valami, amit nem tudok hova tenni. A hangja már Gorgónában ismerősen csengett, mintha találkoztam volna már vele előtte.

– Látod ezt? – kérdezte lelkesen a gyerektől, és egy csont repedését hallottam egy keserves kiáltással. – Ha visszafordítod a könyökénél fogva, majdnem úgy néz ki, mint egy… hm… hogy is mondjam?

– Mint egy kibelezett hárpia?

Nársz elégedett sóhaját hallottam Vikar válaszára.

– Pontosan, pontosan! Meg akarod próbálni?

– Persze, persze!

Órákon keresztül hallgattam, ahogy csontokat ropogtatnak, miközben Vikar kacaja betöltötte a cellámat. Egyértelműen nincs köztük vérrokonság, hiszen a démonok ugyanúgy szaporodnak, mint mi, de van köztük valami különleges kapcsolat. Talán ugyanaz, mint Izemír és köztem.

Amikor a kínzásnak vége lett, hallottam, ahogy Nársz közelebb jött az ajtómhoz.

– Madárka? Életben vagy, szépfiú?

A szemem majd kifordult a koponyámból, ahogy forgattam, és csak egy mély morgásra méltattam, de persze neki még ez is tetszett.

– Na ez! – kiáltott fel. – Hallod, Vik, ez szexi volt! Persze apád és én nem ítélünk el, ha neked a későbbiekben ez nem tetszik. Szeretünk úgy, ahogy vagy!

A kezemet az arcomba temettem, egész délután hallgatnom kellett az eszmecseréjüket. Egy apa nem beszél így a gyerekéhez. Mondjuk mit tudok én? Az emberi apám elhagyta az anyámat, és Izemír…

Izemír.

Visszahúzom magamat a jelenbe, megtámaszkodom a csapban, és a mocskos tükörbe nézek. Már fel se mérem, mennyire szürke foltja vagyok csak a pár holdtővel ezelőtti önmagamnak, de ahogy a fülemben függő láncra vetődik a tekintetem, tudom, voltam már rosszabb helyzetben is. Izemír rabszolgatartók kezei közül mentett ki, évekig nem szólaltam meg. Befogadott, amikor más nem, otthont adott, és még többet. Nem tudom, miért engem választott, és van egy olyan érzésem, hogy ő sem tudja. Sok mindenben hazudott, és sok mindenben kell még választ adnia, de abban biztos vagyok, hogy a fiaként nevelt. Több figyelmet, törődést kaptam tőle, mint bárkitől. Apai gyengédséget. De sokkal több fegyelmet is.

Kiképzett, hogy én legyek az, aki megöli a legtöbb gyermeket, rám rakva haláluk terhét, mondván, az ő fiának bírnia kell. És azután, ami Daryával történt több száz évvel ezelőtt… Önként vállaltam. Most már tudom, hogy minden ölésem után az angyali, a kakoi részem erősödött.

Visszagondolok a rettelésre, amit hallattam, amikor Lottét bezárták, és a szememet bámulom. A pupillámból kicsi, fekete erek szöknek be az arany színbe. Sosem néztem így ki.

Mi vagyok? Mivé formált Izemír? Angyal vagyok még egyáltalán?

Egy angyal, aki hagyta magát elvonszolni a Démonvilágba, csak hogy megmentsen egy lányt, aki a bukásunkat jelentheti? A családom és a barátaim halálát?

Ki a fasz lett belőlem?

A lánc a fülemben abból az anyagból készült, amivel anyámat bilincsbe verték. Az angyalokhoz imádkozott, miközben megalázták.

És hol voltak, hogy segítsenek nekünk?

Nem az a dolgunk, hogy megmentsük az embereket a saját bűneiktől – mondta egyszer Izemír –, hanem, hogy egy olyan háborút vívjunk, amiről ők nem is tudnak, de amivel elkerülhető számukra az örök sötétség.

Feszülten kifújom a levegőt. Az elmém fog a sírba vinni. Vajon Lotte is így érezhette magát?

A cellám ajtaja hirtelen megnyikordul. Felkapom a fejem, a következő pillanatban a gyomrom a padlóig süllyed.

Magabiztosan, lassan, arrogánsan maga a Démonkirály lép be a tömlöcbe.

A szívem olyan erősen üti a bordáimat, ahogy az előbb én a falat, miközben kölcsönösen felmérjük egymást a démonnal. Darya arca kifürkészhetetlen, talán szórakozott, mintha örökre ráfagyott volna egy félmosoly. Lotte kígyómosolyként emlegeti, és sosem vallottam be neki, hogy számomra is olyan érzés, mintha egy hydra vizslatna.

Tetőtől talpig végigmér, közben figyelem széles vállát, keskeny csípőjét, sötét bőrnadrág alatti vastag combját. Bicepsze megfeszül, ahogy szórakozottan keresztbe rakja karjait, a fekete bőrszín éles karmaitól egészen nevetségesen izmos tricepszéig tart.

Nem kéne így néznem rá, mégsem bírom ki, hogy ádámcsutkája mozgására ne nyeljek egyet. Mintha tudná, mi zajlik a fejemben, mindig is tudta, kivillantja éles, fehér fogsorát.

– Elfelejtettem, milyen helyes vagy megkötözve, angyal.

A köteléken keresztül szól hozzám, ösztönösen elhagy egy bosszús morgás. Óvatosan elkezdem letekerni kezemről a véres ruhám cafatjait, és próbálom azzal a fájdalommal elvonni a figyelmem, ami amiatt keletkezik, hogy az anyag letépi a bőrt.

– Fejezd be a fejemben való kommunikálást, Darya.

Lassan oldalra hajtja a fejét, mint egy ragadozó, aki felméri az áldozatát.

– Akkor szakítsd meg.

Idegesen lerántom bütykeimről a szalagokat, a folyó vízzel hűtöm le a kezem. Gúnyosan felnevet.

– Nem akarod megszakítani, nem igaz?

– Nem tudom megszakítani.

– Oh, Lavian, dehogynem. Csak akarnod kell.

Összeszorítom a fogaimat, a másik kezemről is lerángatom a kötést.

– Mit akarsz?

Démonszámba se veszem, tovább tisztítom vérző ökleimet. Bárcsak megmoshatnám a tollaimat, de egy ideje nem tudom előhívni a szárnyamat. Mivel nincs fény, nincs elég erőm, a bilincsek pedig kiszívják a belső világosságomat. Darya lassan akar elsorvasztani.

Mivel jó sok ideig nem reagál, visszanézek rá, és valamit látok a szemében, amitől kihúzom magam.

– Mi van? – ugatom neki, mire a mosolya meginog.

– Ma fel fog kelni. Érzem.

Összeráncolt szemöldökkel meredek rá.

– Mégis kiről… – Amikor leesik, elkerekedik a szemem. – Lotte? Életben van?

Darya bólint. A sötétségben elfojtott erőm a reménytől éltre kel. Érzem a bőröm alatti bizsergést, az érzékeim azonnal felpezsdülnek. Várom, hogy folytassa, de amikor nem teszi, gúnyosan felhorkantok.

– Szóval, elrabolsz Herebuból, bedobsz egy tömlöcbe, ahol egyedül hagysz, Théos tudja, mennyi ideig, anélkül, hogy a köteléken keresztül válaszolnál akár arra az egy kérdésemre is, hogy életben van-e még, majd megjelensz három… négy… öt… holdtő után, és csak annyit mondasz, hogy fel fog kelni? Mégis miből?

Darya kényelmesen nekidől a falnak, mintha a világ összes ideje az ő markában lenne, és talán így is van.

– Nem voltam benne biztos, mennyi ideig fog tartani.

– Mennyi ideig fog tartani mi, pontosan?

– Az átváltozása.

Ráncolom a homlokomat.

– Mégis milyen… – A gondolatra lefagyok. – Démon lett belőle?

Darya gonosz mosolyra húzza a száját.

– Miért? Akkor már nem érnél hozzá?

Összepréselem a szám, mire lábával elrúgja magát a faltól, és lassan elém lép. Magamba kell fojtanom a levegőt, ahogy megáll előttem. Pár centivel magasabb, mint én, de nem olyan széles. Átsuhannak az emlékek a fejemen, régebben mennyire imádtam ezt benne, de most legszívesebben mindent tönkretennék rajta.

– Ha Lotte démon lenne. Hagynád meghalni, nem igaz?

Daryára hunyorgok.

– Mert te aztán életben hagynád, ha angyal lenne.

A démon csettint a nyelvével.

– Touché – vigyorodik el. – Lotte nem démon.

– Akkor mi?

– Valami sokkal tökéletesebb. – Darya tekintete sötétebbé válik, a fantomszárnyaimon végigszáguld egy apró borzongás. – Valami, amivel még te sem tudsz mit kezdeni, és én sem.

– Miről beszélsz? – kérdem zavartan. – Jól van? Azt mondtad, fel fog ébredni?

Darya oldalra néz, majd vissza rám.

– Közel négy holdtő alatt kellett összeraknom az elméjét, és az utolsó holdtőben… el kellett temetnem az eredetföldbe.

Pislogok. Majd Darya arcába röhögök.

– Ez izgalmas lesz! – A fejemet rázom, közben az ágyhoz sétálok, faképnél hagyva Daryát. A láncok csörömpölnek a bokáimon és a csuklóimon. Nem érzem fenyegetve magam, hogy a hátamat mutatom neki, már rég kinyírt volna, ha akarna, vagy csak a megfelelő alkalomra vár, nem tudom. Talán arra, hogy Lotte felébredjen, és ő tegye meg. Mindenesetre leülök az ágyra, falnak támasztom a hátam, és kárörvendően figyelem Daryát, akinek az arca persze teljes magabiztosságot sugároz. – Meg sem kell várnom, hogy valaki végezzen veled. Ahogy Lottét ismerem, azonnal rád veti magát.

Darya sejtelmesen szélesíti a mosolyát.

– Abban egy percig sem kételkedem, hogy le fog vadászni. Kifejezetten várom.

Rám kacsint, a mosolyom eltűnik, ahogy arra gondolok, Darya maga alá gyűri őt, miközben a lány a nevét nyögdécseli. A képre, ami a fejemben van, egyszerre száguld át rajtam féltékenység és vágy. A démon előtt az elmém fog végezni velem.

– Szóval, miért jöttél ide? – kérdem kimérten.

Ő ártatlanul széttárja karjait.

– Hogy megnézzek egy régi jó barátot.

Felhorkantok.

– Sosem voltunk barátok, démon, maximum szexpartnerek.

Olyan gyorsan terem előttem, hogy még az angyalszemem is csak elmosódott foltot lát. A következő pillanatban karmos kezével rászorít a nyakamra, a fejem a falhoz ütődik. Azonnal a csuklójára fogok, de a több holdtöves fénytelenség miatt közel sem vagyok olyan erős, mint voltam. Megmozdíthatatlan sziklaként tornyosul fölém, térdét az ágyba nyomja a lábam között. Szórakozottan közelebb hajol, alig van tíz centi köztünk. Mindketten hevesen lélegzünk, egyszerre nézünk le a másik szájára. Amint rájövök, hogy ez megtörténik, azonnal visszakapom a pillantásomat a szemére, mire ráérősen ő is így tesz.

– Mit is mondtál, angyal?

Keze égeti a bőrömet, az érzésre nagyot nyelek. Ahogy ettől az ádámcsutkám mozdul, Darya fekete kezével takart torkomra veti tekintetét.

– Vedd le rólam a kibaszott karmaidat, démon!

– Különben?

Élesen beszívom a levegőt. Mindketten tudjuk, hogy nincs értelme megfenyegetnem, így inkább taktikát váltok.

– Miért jöttél ide? Csak hogy megnyugtass, hogy Lotte felébredt? Vagy hogy az orrom alá dörgöld, hogy soha többé nem fogom látni?

Erre percekig a szemembe bámul. Pillantására a szívem még buzgóbban ver.

– Miből gondolod, hogy nem akar majd veled beszélni?

– Ez most komoly? – kérdem élesen. – Miért…

– Szerintem Lotte válaszokat akar. És a te döntésed, mit osztasz meg vele. – Összezárom a szám, és az arcát kutatom, mire annyira közel hajol, hogy érzem a leheletét, ami hasonlít a Gorgónában beszívott mérges gázokra, és ami érthetetlen módon mindig is csábított. – Mi lesz, angyal? Mit szeretnél tőle? Mit fogsz megadni neki? Képes leszel melléállni – hajol a fülem mellé, a fényem izzóan cikázik a gerincemen –, vagy örökre Izemír hűséges kis ölebe maradsz?

A düh felcsap bennem, lángol, mint a fékevesztett erdőtűz. Felmordulok, rászorítok Darya csuklójára, és minden erőmet bevetve ellököm magamtól. Nevetve hátrál, a hangja annyira irritál, hogy nem gondolkodom. Csak a láncok csörrenését hallom, miközben bemosok neki egyet.

Alig tudja elhúzni az állát, mielőtt véres bütykeim találkoznának vele. A következő pillanatban rántást érzek a vállamnál, a láncok megfeszülnek, megrövidülnek, visszaesem az ágyra. A perifériámban látom, hogy a syneffo segítségével Darya visszahúzta őket a falba. A csuklóim a falhoz szegeződnek a fejem mellé.

– Ugyan, Lavian – dalolja, ismét közelebb lép, lehajol, hogy egy vonalban legyen az arcunk –, ha előjátékot szeretnél, csak kérned kell.

Ökölbe szorul a kezem, miközben kitágul az orrlyukam. Bárcsak előhívhatnám a kurva fényemet, hogy szétégessem a pofáját. Előredőlök, próbálom kihúzni magamat, lehetetlen, a bilincs a falnál tart, de Théosnak kell bekebeleznie a világot ahhoz, hogy meghátráljak Daryától.

– Mindennek, ami hozzád kötött, vége volt abban a pillanatban, amikor a testvérem meghalt miattad!

– És érte megtennéd? – A kérdés hirtelen ér, összeráncolom a homlokom, mire a démon folytatja: – Ha Lotte kérné tőled, ha mindkettőnket akarna – jelentőségteljesen belenéz a szemembe –, megtennéd?

– Biztos, hogy nem – röhögök fel. – Miből gondolod, hogy ő akar téged azok után, hogy otthagytad rohadni a börtönben, csak azért, hogy átváltozzon?

Darya nem mond semmit, felhúzom a szemöldökömet.

– Oh – mondom gúnnyal vegyítve. – Fogalma sincs, nem igaz? Hát persze! – Ismét felnevetek. – Számára te csak egy megmentő vagy, aki kihúzta őt a sötétségből. Nem tudja, hogy te hagytad ott Herebuban, csak hogy elérd, amit akarsz. Hogy inkább hagytad őt a tömlöcben, hogy újraélje a saját múltját, és szenvedjen, miközben te szépen lassan megtörhetted.

Darya megforgatja a szemét, kihúzza magát.

– Krateg. Végtelenül hasonlítotok egymásra. Két gyerek, akik nem képesek meglátni a fától a mögötte tornyosuló erdőt. – Laposan rám néz, majd az ajtóhoz sétál. A kilincsre rakja a kezét. Amikor megszólal, a hangja ismét szórakozott és dallamos, és ezt a párosítást éles vonásaival még a fantomszárnyaim is hátborzongatónak ítélik. – Azért jöttem, hogy egyértelműen felvázoljam a helyzetedet, kedves angyal. A sorsod az ő kezében van. Ha élni akarsz, gondolkodj el, kinek tartozol hűséggel. Nekem, Izemírnek, Lotténak, a népednek, a gyerekeknek. – Jelentőségteljes szünetet tartva végigmér. – Vagy valaki másnak.

Lotte

Meg fogom ölni azt a kibaszott démont.

Nagy és szánalmas nyögések közepette tolom fel magamat, vagy inkább ásom ki magamat az éjfekete talajból. Köpök és fulladozom, a szám tele van földdel. Olyan íze van, mint a megrohadt gombának, és természetellenesen meleg.

Gyerünk, még egy kicsit.

Karmos kezem belemar a szemcsékbe, próbálom kihúzni az alsó felemet. Fogalmam sincs, hogyan kerültem ide, arra ébredtem pár órája, hogy egy sötét veremben vagyok, bezárva, és több percnek kellett eltelnie, míg rájöttem, hogy mélyen a föld alá vagyok eltemetve. A gondolatra felmordulok. Ki csinál ilyet? A trónjára ültet, majd azonnal meg akar tőlem szabadulni?

Meg akarom találni. Öld meg.

Megdermedek, behunyom a szemem. A szárnyaim a fülembe sutyorognak, mintha mindkét vállamon maga az ördög ülne. Háromig számolok, hogy megtisztítsam a gondolataimat.

Öld meg. Éhesek vagyunk. Nagyon éhesek!

A torkom mélyéről felmordulok, a csörgő hangtól meglepődöm. Mi volt ez? Újabb földbe markolok bele, kijjebb húzva a combjaimat, miközben a dühömbe kapaszkodom, hátha eltűnik a fejemben lévő hang. És valóban szűnik, ahogy egyre jobban eltelítem magam méreggel. Semmire nem emlékszem a… koronázás után, de egy valamit biztosan tudok: Filiziben vagyok, és Darya rakott ide. Mármint ki más, ha nem ő?

Felordítok, utolsó nekifutással kikeveredem a sírból, és zihálva a hátamra fekszem. Egy sötét barlangban vagyok, a tüskés mennyezet emlékeztet, hogy a Démonkirály bármelyik pillanatban rám engedheti őket. Hozzáérek a mellkasomhoz, ráfogok valamire, értetlenül felemelem. Kis, karika alakú nyakláncot látok, több másodpercnek kell eltelnie, hogy rájöjjek, Bengt-től kaptam. Zavarodottan megrázom a fejem. Biztos sokkos állapotban vagyok, csak azért nem jutott hirtelen eszembe, mi ez. Vagy az agyam nem kapott elég levegőt hónapokig. És hogy honnan tudom, hogy hónapok teltek el? Mert csak ruhafoszlányok vannak rajtam!

Felülök, a fejemhez kapom a kezem, megszédülök. Meztelen vagyok, csupa kosz és mocsok. Fehér, izzadt bőrömre rátapadt a szénszínű föld. A ruhám elfeslett, azt jelezvén, hogy amikor begurítottak ide, még volt rajtam valami, de egy idő után a bogarak, vagy mittudomén mik élnek itt, felfalták az anyagot. Ökölbe szorítom a nyakláncot tartó kezemet, de azonnal felszisszenek, ahogy a karmok megvágják a tenyerem.

Éhesek vagyunk. Ölj, ölj, ölj.

– A rohadt kurva életbe! – üvöltöm a sötétségbe, és a hangok ismét csendesednek.

A düh. A dühömbe kell kapaszkodnom, ha azt akarom, hogy eltűnjenek. És az elmúlt pár órában, amíg kiástam magam, eldöntöttem, hogy el kell tűnniük. Éppenhogy csak megbarátkoztam magammal, éppenhogy csak visszakaptam a józan eszemet. Nem leszek még egyszer a saját elmém foglya, nem leszek ismét őrült. Megtiltom magamnak, hogy az legyek.

Felsóhajtok, és feltérdelek. Elnyomok egy nyögést, az izmaim fellázadnak a hónapnyi tétlenség után. Minden kusza és ködös. Mi történt? Miért hagyott itt Darya?

Az emlékek olyan gyorsan rohannak meg, hogy a fejem belenyilall. Izemír bezárt egy börtönbe, ahonnan kiszabadultam Darya segítségével, de Maya ott maradt. A Démonkirály váltságdíjként használja Laviant, hogy életben tartsa a húgomat.

Az angyal emlékére egyszerre önt el a düh és a sértettség. Elárult. Az arcomba hazudott hónapokig, majd eltitkolta, hogy megölték a bátyámat, és csak tovább hazudott a hazug szájával…

Ismét ez a furcsa hang szakad fel a torkom legmélyéről. Olyan, mintha egy csörgőkígyó farka rezegne a torkomban. Meg fogjuk ölni őt. A csontjaival fogunk játszani.

Elég. Hagyjátok abba!

Nem hagyják, a hajamba kell túrnom. Túl sok kétségbeesett érzés fűz Lavianhoz, a dühömet megpróbálom másra irányítani. Darya tökéletes arca jelenik meg lelki szemem előtt, és felmordulok. A hangok ismét csillapodnak, ahogy a kérdések sokasága nő a fejemben. Hol van? Mégis mit képzelt? A királynőjévé tett, aztán eltemetett?

Kiköpök egy újabb adag földet, majd remegő végtagokkal felállok. Biztos, hogy itt nem fogok válaszokra lelni, ki kell jutnom innen. Felpillantok, és megdermedek. Sylla és Hépotisz áll előttem, az utóbbi egy sziklán ül, látszólag közel az ájuláshoz. Amikor meglát, felpattan, de azonnal visszaesik. Kis fáziskéséssel támadó helyzetbe ugrom, a csörgés, nem… ez a zakatoló hang a torkomban feléled, de a lábam annyira remeg, hogy szánalmasan megbukom, és csak egy vinnyogásra futja, miközben egy sziklának esem.

– Si-si-si-sikerült! – krákogja erőtlenül Hépotisz, mire összeráncolom a homlokom.

– Mi sikerült? – kérdem, hideg szellő érinti csupasz vállamat.

– Az átváltozásod, királynőm.

Eltátom a számat, ahogy a fejemben visszhangzanak… ránézek a medúzára… Sylla szavai? Még sosem hallottam beszélni, vagy de, egy álomban, ami azt hiszem, nem is volt álom, áhh. Minden annyira kusza, az emlékeim összevissza jönnek elő.

– Mi… milyen átváltozás? Azt hittem, már átváltoztam.

– A Kraldem majd felvilágosít.

Nem vagyunk biztonságban. Bántott minket, öld meg őket!

Lefogom a fülemet a kezemmel, pedig tudom, hogy belőlem jön a hang. Hépotisz szeme kitágul.

– El-ll ak-ka-ak-akarsz-sz bu-u-úújni, ho-hogy ne-e lássssanak, pedd-ddig ne-ee-em azzért-t vagy vesz-élyes, me-ert benn-ned va-va-van a sz-szörny, ha-nem-em, mert nem ak-ka-rod- elfogad-ni-ni önma-ma-…

Felmordulok, Isten lássa lelkemet, próbálom kivenni a szavai jelentését, de a fejem széthasad.

– Hol van Darya? – kérdem Syllát, aki úgy bámul, mint egy kísértet.

– Nem tudom, felség, de ki tudlak vezetni a Mélyből, ha szeretnéd.

Elnyomok egy felröhögést a felség szóra. Ezt még majd átbeszélem Daryával, hogy mennyire kurvára nem vagyok hajlandó semmije sem lenni ezek után. Bár nincsenek bilincsek a csuklómon, érzem, hogy ez a börtön sokkal súlyosabb. Nem tudom, hogyan szabaduljak meg tőle, de meg fogom találni a kiutat, majd megtalálom a húgomat, és őt is elbújtatom.

Felsóhajtok. Nagy szavak ezek olyan valakitől, akinek még ruhája sincs. Mintha csak most esne le, hogy meztelen vagyok, a mellkasom elé zárom a karomat.

– Mutasd az utat, kérlek – mondom Syllának, aki megpördül, és suhanni kezd, de megállítom. – Van valami ruhád?

Megáll, végignéz rajtam. Lassan megrázza a fejét.

– Nincs, felség – sziszegi a fejemben. – Az én öltözetem pikkelyekből és sötétségből áll.

Felnyögök, de úgy döntök, legyen. Nem szégyellem a testemet, az egyetlen dolog volt, amiben megbízhattam az évek során, ha már az elmém cserben hagyott. Annyi ételt pakoltam bele, amennyit szerettem volna, és ha túl sok is volt, irányítottam, hogy kimenjen belőlem, és kihánytam, amit tudtam. Azonban, ahogy most lenézek magamra, olyan izmokat és feszességet látok, amilyet még sosem, és… mintha a bal combom nagyobb lenne a jobbnál? Nagyot nyelek. Mégis mi lett belőlem?

Remegő lábakon megindulok, akkora stabilitással, mint egy újszülött őzgida, a szárnyaim miatt folyton jobbra-balra dőlök. Végül a fal kiálló kőrészeibe kapaszkodom, és Sylla mellé szegődöm.

A kígyói fenyegetően sziszegnek a hajában, a fején lévő tiarába ékelődő vörös szemet az egyik eltakarja. Hirtelen ismét egy emlék csap fel, mintha egy mély, feneketlen kútból kellene kihúznom őket, de egy pillanatra megcsillan lent a fény. Belekapaszkodom ebbe a fénybe, lelki szemem előtt látom, mi történt. Amikor megszöktem Filiziből, hogy az angyalokhoz menjek, Sylla föld alatti barlangjába futottam, hogy megszerezzem a tőrt, amivel vagy a Menny vagy a Pokol Kapuját lehet kinyitni. Ott találtam a medúza áldozatait. Mint a legendákban, a tekintetével kővé változtatja az ellenségeit, de van benne egy csavar. Sylla a lélek legsötétebb darabjait hívja elő, és ezek az érzések, a bűntudat, az öngyűlölet, a harag, dermesztik meg az áldozatait.

Persze Darya sosem kövült meg, pedig többször láttam, hogy belenézett a vörös szemekbe.

Megtorpanok, ahogy eszembe jut, mi is történt akkor, amikor elloptam onnan a tőrt. Sylla rám támadt, én pedig az egyik sminktükröm segítségével ellene fordítottam a képességét. Majd az ő emlékeiben találtam magamat, ahol végig kellett néznem, ahogy az apja megerőszakolja. A gondolatra felforrósodik az arcom, ahogy belenézek fekete szemébe. Majdnem meghalt miattam, az emlékei majdnem kővé dermesztették.

– Sajnálom – mondom neki, de mivel az arca kifejezéstelen, fogalmam sincs, tudja-e, mire gondolok, így hozzáteszem: – Hogy még egyszer át kellett élned, ami veled történt, miattam.