OLÁH TIBOR

KAKTUSZ SZÖGESDRÓTTAL

Könyv Guru

Budapest, 2021

KAKTUSZ SZÖGESDRÓTTAL

I. Jön a Szpartak!

II. Mélyvíz. Csak úszóknak!

III. A kapitány

IV. Csak egyszer szült anyám!

V. A Gát

VI. Pokol és mennyország

VII. Van orosz keselyű?

VIII. Lövőcselek…

IX. Lefeküdni egy majommal

X. Tatárjárás

XI. Csodavárás

XII. A büntető

XIII. Bikaviadal

XIV. Az utolsó töltényig!

XV. Paso de pecho

XVI. Háború

XVII. A notesz

XVIII. Nagy Péter álma

XIX. Mihail Gorbacsov álma

XX. Zenit–zászlót Európa tetejére!

XXI. A fogadalom

XXII. Hattyú és medve

XXIII. Jelcinnek is volt egy álma…

XXIV. Akhilleusz földjén

XXV. Kék–fehér fogorvos

XXVI. A legjobbon kívül semmi nem elég

XXVII. Harc Szép Helénáért

XXVIII. A farkast a lábai etetik

XXIX. Lombardi megmondta…

XXX. Cook kapitány útra kel…

XXXI. Mit kell tudni Marseille–ről?

XXXII. Az orosz hússaláta szovjet változata

XXXIII. Háború és béke – újratöltve

XXXIV. Napóleon utódai

XXXV. Egy álom teljesül

XXXVI. Titkosügynökök kíméljenek…

XXXVII. Női praktikák

XXXVIII. A szerelem mindent legyőz

XXXIX. Az orosz ceruzafaragó…

XL. A Kaiser véleménye

XLI. A Leningrád–szimfónia

XLII. Héra istennő rendet tesz…

XLIII. A repülő hollandi…

XLIV. Vaszilij Csapajev rohamot vezényel…

XLV. Sztroganov és Dosztojevszkij

XLVI. A nők G–pontja

XLVII. Berija, a nők bálványa…

XLVIII. Milyen a csillagok íze?

XLIX. Olga ismét fogad

L. A fehér hattyú, a szürke veréb és a Madonna

LI. Mi mozog a hálóban?

LII. Gyümölcsös sör

LIII. Hidegzuhany

LIV. Gagarin látomása…

LV. Az olümposzi istenek alkonya

LVI. Nagy Péter már megmutatta

LVII. Életre–halálra!

LVIII. Miért akarod megmászni a Mount Everestet?

LIX. Az áruló

LX. Mike Tyson igazsága

LXI. Kilencvenkilenc liter mirnoff vodka

LXII. A már nem annyira Tiltott Városban

LXIII. Továbbra is Európa tetején

LXIV. Forró bűnben

LXV. Védőangyalok

LXVI. Mindenre van megoldás!

LXVII. Matrjoska babák

LXVIII. Kommunista, okos és becsületes…

LXIX. Egy parfüm mellékhatása

LXX. Ez már csak így megy…

LXXI. La Mancha lovagja

LXXII. Olga küldetése

LXXIII. Az Amba

LXXIV. Újabb kikötő felé

LXXV. Európa, jövök!

I.

JÖN A SZPARTAK!

A hatalmas termetű férfi, miközben a VIP–páholy biztonsági ellenőrzését végezte, egy pillanatra abbahagyta a munkáját. Odasétált a golyóálló ablaküveg elé, speciális kulcsával kinyitotta az ablakot, és letekintett a tribünre, ahol már majdnem telt ház volt. Tagbaszakadt, piros–fehérbe öltözött alak állt a moszkvai vendégszurkolók előtt, és elordította magát:

– Kik vagyunk mi?

A stadion falai megremegtek, amikor sokezernyi torokból hangzott fel a válasz:

– Mi vagyunk a Hús!

A nagydarab, karizmatikus figura tovább skandált:

– Ki nyeri a meccset?

Újabb velőtrázó üvöltés:

– A Hús!

A férfi, a Szpartak vezérszurkolója elérkezett előadása csúcspontjára:

– Ki nyeri a bajnokságot?

Ha lehet, még nagyobb elánnal érkezett a válasz:

– A Hús!

Remélem, így is lesz, gondolta a testőr, de persze nem mondta ki hangosan gondolatait a két kollégája előtt. Egyikük a lehallgatókészülékeket, a „poloskákat” kereste műszereivel, a másik bombaszakértő volt. Egykor mindhárman a hadsereg kötelékébe tartoztak, mára Leonyid Bercsukov alkalmazottjai voltak. Bercsukov Szentpétervár egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb emberének számított, Putyin elnök személyes ismerőse és nem mellékesen a Zenit egyik legnagyobb drukkere.

Konsztantyin Valuhov, a testőrök vezetője moszkvai születésű volt, a Szpartak–pálya mellett nőtt fel, ifjabb éveiben le is igazolta az egyesület. Hamar megértette, hogy hatalmas teste nem a labdarúgásra termett, de a küzdősportokban megtalálta számításait. Bámulatos fizikai ereje itt nagy hasznára vált, ámbár a versenyzést abba kellett hagynia, mert ellenfeleit brutálisan összeverte. A hadsereg mindenhol jelen lévő emberei viszont felfigyeltek rá, és hamarosan már a tiszti iskola növendéke volt.

Nem volt briliáns elme, a stratégiai feladatok nem vonzották, és nem érdekelték a nagy hadvezérek taktikai lépései sem. Amiben utolérhetetlen volt, az a nyers erőszak alkalmazása és a test test elleni harc. Ilyenkor óriási alakja elképesztő gyorsasággal mozgott, szinte a természet tréfájának tűnt ilyen sebesség ekkora tömegtől.

Tizenegy évet húzott le a seregben, de nem lett CSZKA–szurkoló, ahogy társai többsége. Mindvégig megmaradt szpartakosnak, szívében a Hús volt az első csapat, ámbár egyebekben mindig hű maradt a mundérhoz. Két évvel ezelőtt Bercsukov „ajándékba” kapta a hadügyminisztertől a zord testőrt, mert egy kockázatos vállalkozása miatt haragosai lettek, és kétszer is megtámadták. Az új testőrnek csak egyszer kellett bevetnie magát, amikor egy szórakozóhelyen öt fiatal, kisportolt kemény fiú próbálta felelősségre vonni a vállalkozót.

Bercsukov még szinte nem is tudott válaszolni, amikor Valuhov kivált az árnyékból és akcióba lendült. Tíz másodperc alatt mind az öt fiatal a földön hevert, szinte fel sem fogták, mi történt velük. Valuhov szentpétervári legendája megszületett, ettől a perctől fogva nyíltan nem próbálták inzultálni sem őt, sem a társaságában lévőket.

Miután néhány újságíró továbbra is napirenden tartotta a kíméletlen üzletember módszereit és még kegyetlenebb testőre fellépését, Valuhov meglátogatta a két legmegátalkodottabb firkászt. Külön–külön beszélgetett el velük, egyenként nem igényelt többet tíz percnél egyik eszmecsere sem, de a cikkek megszűntek.

Valuhov nem beszélt róla főnökének sem, és a két újságíró is hallgatott arról, mi volt a látogatások menete, mindenesetre az egyik hamarosan kilépett és parkolóőr lett az egyik legnagyobb szentpétervári mélygarázsban, míg a másik átnyergelt a sportrovathoz, meghagyva az üzleti és gazdasági cikkek írását kevésbé érdeklődő típusú társainak. Valami mégiscsak kiszivároghatott, mert ettől fogva Bercsukov gazdasági manipulációi tabuként voltak kezelve.

Valuhov elmerengett. Nem volt különösebben szentimentális alkat, de most megrohanták az emlékek. A Hús, a Szpartak Moszkva beceneve, mióta egy óriási húsfeldolgozó konszern támogatta a csapatot. Gyermekkorában minden hétvégén hallotta a tömeg morajlását, ahogy kedvenceiket e kiáltással serkentik harcra. Másik becenevük a sertések, amit eleinte gúnyból emlegettek, de miután a Szpartak sorra nyerte a bajnokságokat és kupákat, immár büszkén vállalták a nevüket. A konszern pénzéből brazil és argentin játékosokkal erősítették meg a csapatot, amelynek rendkívül erős volt az utánpótlása is.

Három forduló van már csak hátra, és a Szpartak előnye két pont az örök rivális CSZKA előtt, ami bizakodásra ad okot, bár nehéz a sorsolása a sertéseknek. Ma a Zenit oroszlánbarlangjában lépnek pályára, a jövő héten pedig a Luzsnyiki Stadionban eldőlhet a bajnokság a CSZKA ellen. Elméletileg még a Dinamo vagy a Zenit is megnyerhetné a bajnokságot, de a Dinamónak öt, míg a szentpéterváriaknak hat pont a lemaradásuk. Ezt behozni három forduló alatt szinte a csodával lenne határos, ámbár a sorsolás szeszélye folytán nem lehetetlen, mivel a négy éllovas minden héten rangadót játszik.

A Zenit–Szpartak–mérkőzéssel egy időben játsszák ma Moszkvában a Dinamo–CSZKA–derbit. Ha ma itt nyer a Szpartak, a Dinamo pedig megosztozna a pontokon a CSZKA–val, szinte máris a sertések nyakába akaszthatnák az aranyérmet. A komor óriás arcán egy pillanatra felragyogott valami mosolyféle, majd vállat vont, és becsukta az ablakot.

Ha a Hús nyer, ő örül, ha a Zenit, akkor főnöke, aki fanatikusan szereti a kék–fehéreket. Oroszország egyik leggazdagabb oligarchája, szinte korlátlan hatalommal bíró rámenős üzletember, aki milliós pénzügyi veszteségeket tud tudomásul venni rezzenéstelen arccal, míg egy kihagyott Zenit–helyzetnél vagy kapott gólnál szinte őrjöng.

Megszólalt Valuhov rádiója a fülénél. Egy darabig figyelmesen hallgatta, majd röviden belevakkantott. Két társára nézett, azok jelezték, hogy tiszta a terep. Valuhov az ajtóban álló biztonsági emberéhez fordult:

– Itt nézi a főnökkel a meccset Guus Hiddink, a szbornaja kapitánya is. Hideg pezsgő, kaviár, tokhal, szendvicsek és sütemény legyen még az asztalokon. Egy tolmács és egy holland segítője lesz vele.

A biztonsági ember bólintott. Régóta dolgozott Valuhovval, tudta róla, hogy nem szereti a szócséplést. Mire idejön a holland szakember Bercsukovval, minden elő lesz készítve…

II.

MÉLYVÍZ. CSAK ÚSZÓKNAK!

Oleg Szmirnov még egyszer meghúzta a cipőfűzőjét, habár már elég feszes volt az előbb is. Kissé ideges volt, de ez egy tizenhét éves fiatalembernél még érthető egy ilyen fontos mérkőzés előtt. Élete álma teljesül be hamarosan, amikor kilépnek a Zenit Arénájába, kis híján harmincezer ember elé.

Oleg a múlt héten még az ifjúsági csapatban játszott, ahol hétről hétre jól ment neki a játék. A legnagyobb ígéretek között emlegették, és tudta is, hogy hamarosan eljön az ideje, de ilyen hamar nem gondolta. Dick Advocaat, a holland edző régimódi szakember volt, a fiatalítással igencsak óvatosan bánt, még egy friss ifjúsági világbajnoki ezüstérmes játékosnál is.

Szmirnov a Zenit saját nevelése volt, habár másfél évig a Dinamo Kijev mezét viselte, mert szülei Kijevben dolgoztak. Hatéves korában húzta először magára az imádott kék–fehér mezt, és amikor két éve Kijevbe költöztek, sírva hagyta el a Zenit öltözőjét.

Nagyszerű másfél évet töltött el a Dinamo Kijevnél, habár eleinte nehéz volt a beilleszkedés. Az áttörés egy edzőmeccsen történt, ahol a Dinamo tartalékcsapata az ifistákkal játszott. Valerij Lobanovszkij, a nagycsapat edzője ritkán nézett ilyen mérkőzést, de most egy kollégájával volt megbeszélnivalója, és megállt néhány pillanatra a pálya szélén. A néhány pillanatból hosszú percek lettek, a rettegett mester végignézte az edzőmeccset, amire évek óta nem volt példa.

Másnap megoldódott a rejtély, amikor felkérette Szmirnov adatlapját. Javaslatát, hogy írassanak alá a fiúval egy profi szerződést, a vezetőség kicsit túlzásnak tartotta, még egy ilyen nemzetközi hírű mesternél is, mint Lobanovszkij. Az ukrán tréner felhozta Oleget a nagycsapathoz, aki velük edzett, végigcsinálta a híres Lobanovszkij–kúrákat, de a nagycsapat mezét nem húzta magára, mivel a vezetők nem voltak hajlandók egy tizenhat éves fiúval leszerződni. Lobanovszkij mester megmakacsolta magát, dilettánsok gyülekezetének minősítette a vezetőket, egyenesen lehülyézte kenyéradóit, de az ügynek nem lett folytatása a heves vérmérsékletű tréner halála miatt.

Mindenesetre ettől kezdve Szmirnovot megkülönböztetett figyelemmel kísérték a Dinamo edzői. Átlagon felüli gyorsaságával és ruganyosságával eddig is tisztában voltak, de ilyen volt több is az Akadémián. Az egyik, a taktikáért felelős edző szerint Szmirnovnak veleszületett érzéke van a taktikához, és rendkívüli módon olvassa a játékot, de különösebben nem foglalkoztak ezzel, hiszen úgyis az ő játékosuk. Mire valakinek eszébe jutott az „orosz gyerek” profi szerződése, már csomagolt is a Szmirnov család, mert hazatértek Szentpétervárra.

Elérzékenyülve tért vissza anyaegyesületéhez. Itt most ő lett az „ukrán”, egyrészt apai nagymamája végett, aki zaporozsjei kozák lány volt, másrészt a kijevi időszak miatt. Hamar megtalálta a helyét a védelem tengelyében, az emberfogó szerepét szinte rászabták. Nagyszerű fizikai adottságai, gyorsasága, ruganyossága és ereje hihetetlen küzdeni akarással és győzelmi vággyal párosult. Egyszerűen gyűlölt veszteni, az utolsó pillanatig küzdött.

Hamarosan ő lett az ificsapat sztárja, bár a kapitányi karszalagot nem fogadta el Jurij Koroljovtól. Jurij látta Oleg megtörhetetlen harci kedvét, és önként akarta átadni a karszalagot, bár a szíve szakadt meg érte. Szmirnov viszont tudta magáról, hogy Koroljov jobb kapitány, mint ő. Igaz, a pályán ő a vezér, de Szmirnov nem rendelkezett Jurij diplomáciai érzékével. Az ő világa a zöld gyep volt, ahol test harcol test ellen, és nem kell alakoskodni.

Nagyon jó barátok lettek, szinte testvérek, habár mindkettőjüknek voltak igazi testvéreik is. Olegnek egy bátyja, Pjotr, az SZKA Petersburg jégkorongcsapatának sztárja, és egy nővére, aki a Zenitnél kézilabdázott. Jurijnak egy féltestvére volt, tíz évvel idősebb bátyja a szentpétervári alvilág egyik ismert alakjaként kétes hírnévnek örvendett.

Arra viszont csak álmaikban gondoltak, hogy felhúzhassák a Zenit mezét felnőtt mérkőzésen is. Erős volt a keret nagyon, a bajnokság előtt minőségi játékosokat igazolt a csapat, külföldi sztáredzőt szerződtetett, a vezetőség egyértelműen a régóta vágyott bajnoki címet tűzte ki az egyesület elé.

Jól is kezdődött minden, a kék–fehérek sorra nyerték a meccseket, szó szerint is égkék volt minden, de lassan megmutatkozott, hogy azért még korántsem egységes a csapat. Néhány nem várt pontvesztés után kisebb hullámvölgy következett. Advocaat mester nem sokat hezitált, néhány legenda a padra került, szent tehenek lettek elmozdítva a helyükről. A figyelmeztetés megtette hatását, elhoztak egy pontot a Szpartaktól a rettegett Luzsnyiki Stadionból, megverték három–egyre a Kazanyt, végül döntetlen a CSZKA oroszlánbarlangjában.

A diadalmas tavaszt viszont gyenge ősz követte. Sorra hullajtották a pontokat közepes csapatok ellen, majd következett két fiaskó. A Dinamo Moszkva a Zenit otthonában gurított egy sima hármast, majd következett a tragédia. A Tom Tomszk kettő–nullra verte a sztárokkal teletűzdelt szentpéterváriakat, ráadásul megsérült a tartalék középhátvéd is. Sirokovot, a Zenit válogatott hátvédjét még a Dinamo ellen kiállították, két meccset kapott, helyettese a Tomszk ellen már a huszadik percben megszakadt. A helyére álló Devidza a Tomszk mindkét gólja előtt hibázott, növelve ezzel Advocaat edző gondjait a rangadó előtt.

A holland tréner napokig mérlegelt, bár árulkodó jel volt, hogy felhozta az ifiből Szmirnovot és Koroljovot, az „ikreket”. Szmirnov edzőmeccseken már többször is játszott a nagycsapatban, Koroljov valamivel kevesebbet, de most valóban kétségbeejtő helyzetben volt a Zenit.

Mióta a Gazprom átvette a csapat jogait, nem voltak többé anyagi gondjaik. Szürke, unalmas középcsapatból egy csapásra a bajnokság egyik esélyese lett, hála a céltudatos igazolásoknak. Voltak külföldi sztárok, nagyszerű középpályások, de a védelme romokban hevert, és a gólok is elmaradtak. Domínguez, az argentin csatár, aki egy időben a góllövőlistát is vezette, megemlítette, hogy nem kapnak elég támogatást középről. Timoscsuk, a duplatüdejű csapatkapitány, a csapatrész motorja azt válaszolta, hogy leköti az erejüket az, hogy besegítsenek a hibát hibára halmozó hátvédeknek.

Ebbe a kaotikus állapotba csöppent bele a két fiatal játékos. Az idősebbek morogtak, hogy egy gyerekre bízzák a védelmet. Tudták róla, hogy az utánpótlás–világbajnokság meglepetésembere volt, látták a kettő–egyre elveszített döntőt, az ahhoz vezető úton szerzett góljait, gratuláltak is neki, de azért az mégiscsak az ifjúsági világbajnokság volt! Itt ma felnőtt, képzett profik fognak nagy pénzért küzdeni, itt nem lehet hibázni. A Szpartak centere, Roman Pavljucsenko élete formájában van, a szbornaja néhány napja az ő két góljával győzte le az angolokat a Luzsnyikiben, visszahozva az orosz reményeket az Eb selejtezőjén. Az ő semlegesítését egy ifistára bízni több mint merészség!

Szmirnov rátekintett barátjára. Mindketten tudták, hogy sorsuk ma eldől. Ha Oleg jól játszik, helyet követelhet magának a nagycsapatban, míg ha gólt kapnak róla, eltűnhetnek a süllyesztőben. Éjszakákon át beszélgettek, tudták, hogy az edző miért mert hozzányúlni az ifjúsági világbajnokság egyik sztárjához. Hivatkozhat a körülményekre, sérülésekre, ha nyernek, ő a csodaedző, ha vesztenek, ott a bűnbak. Ha kikapnak, így is, úgy is mennie kell, ha nyernek, még van esélye…

III.

A KAPITÁNY

Bercsukov hellyel kínálta vendégeit. Guus Hiddink, a világ egyik legelismertebb trénere, aki a dél–koreai csapattal öt évvel ezelőtt valóságos csodát hajtott végre, mára az orosz válogatott kispadján ült. Mesés vagyont kaphatott, hogy visszautasította az ázsiaiak ajánlatát, de ebben az esetben nem számított a pénz. Dúsgazdag oligarchák nyúltak mélyen a zsebükbe, csak hogy megszerezhessék a futball világának talán legnagyobb sztáredzőjét.

Hiddink elfogadta az orosz szövetség ajánlatát, és a tőle megszokott alapossággal látott munkához. A keret összes játékosát megtekintette, sorra járta az orosz bajnokság irdatlan távolságait, hogy megnézhesse kiszemeltjeit mérkőzés közben. Neveket húzott le, új nevek kerültek legendás noteszébe, lassan kialakult a keret.

Ma a Szpartakból Pavljucsenkóra volt kíváncsi, és a moszkvaiak híres–hírhedt keménységű belső védőire, Batkovra és Borozovra. A moszkvai Gát, ahogy a Hús hívei nevezték az acélkemény belépőikről és harcmodorukról ismert védőpárost. A Zenitből Arsavin és Zirjanov volt a noteszban, a szentpéterváriak két nagyszerű középpályása.

Néhány udvarias mondat után Bercsukov „bevágott”. Üzletember volt, nem is akármilyen, megszokta, hogy a lényegről beszéljen:

– Hiddink úr, kit tart a mérkőzés esélyesének, és kiket figyel a Zenitből?

Angolul folyt a társalgás, bár volt hivatásos tolmács is velük, akit az orosz szövetség fizetett a szbornaja kapitányának. Bercsukov angolja nyelvtanilag tökéletes volt, de erősen érződött rajta a híres szláv akcentus. Hiddink, aki hét nyelven beszélt, egy pillanatra elmerengett. Tudta, ki az előtte álló alak, és azt is tudta róla, hogy nem szereti a mellébeszélést.

– Szerintem döntetlen lesz az eredmény, és Zirjanov, illetve Arsavin játékára vagyok kíváncsi önöktől. Pillanatnyilag ők ütik meg az általam felállított mércét…

– Senki más a Zenitből? – kíváncsiskodott Bercsukov tovább, mert szerette volna szeretett csapatának minél több képviselőjét a szbornaja keretében látni.

– Jelenleg nem – zárta le a témát Hiddink, majd látva, hogy egy árnyék suhant át az oligarcha arcán a kurta elutasításra, enyhítette szavai élét:

– De tudja, Bercsukov úr, hogy van ez. Ha jól emlékszem, Napóleon mondotta egykor, hogy minden katonája ott hordja tarisznyájában a marsallbotot…

Bercsukov felengedett kissé, majd könnyed társalgási stílusban azért még hozzátette:

– Na, igen, Napóleon! Azért itt egy kicsit nehéz dolga volt neki is…

Hiddink mester erre már nem válaszolt, csak halványan elmosolyodott, hogy értette a célzást. Amikor a világhódító korzikai az orosz medvével kelt birokra, bizony alig tudott ő maga is elmenekülni a szent orosz földről! A Grand Armée–t a sorsára hagyva menekült innen, több mint háromszázezer halottat hagyva maga után. Valószínűleg jól jött volna neki az a sereg Waterloonál…

Valuhov a háttérben magában mosolygott, bár kőarcán egy rezdülést sem lehetett látni.

– Nagy bajban vagyunk – folytatta Bercsukov a társalgást –, hiszen az egész védelmünk hiányzik! Advocaat edző kénytelen volt az ifiből felhozni néhány fiatalt, a Szmirnov gyereket be is teszi a kezdőbe. Óriási ígéret, az utánpótlás vb–n tűnt fel, a sikeres szereplésben oroszlánrészt vállalt. Kint voltam a döntőn, igazi vezér volt a pályán. Nem titkolom, nagyrészt az én javaslatomra került most a csapatba! Igaz, hogy fiatal még, de nem az a megijedős fajta. A védelmünknek meg úgyis mindegy, mert mostanában csak az nem rúgott gólt nekünk, aki nem akart…

Bár Hiddink mester udvariasan figyelt, gondolatai elkalandoztak. Ezernyi fiatal tehetséget látott már hosszú pályafutása alatt játékosként és edzőként is. Közben rájött, hogy vendéglátója befejezte a mondókáját és választ vár tőle.

– A tehetség önmagában nem elég. Számtalan összetevője van annak, hogy kiből lesz sztár, és ki marad meg örök ígéretnek…

A társalgás itt véget is ért, mert a játékoskijáróban megjelentek a főszereplők. Először a Zenit futballistái kék–fehér melegítőben, őket mérsékelt taps fogadta, hála az utóbbi idők vesszőfutásának, majd a sertések piros–fehérben. Itt már erősebb volt a hangzavar, bár természetesen a szitokszavak voltak túlnyomó többségben. A fővárosi csapatok kaptak hideget–meleget vidéken, és természetesen ők sem kímélték a „vendégeiket”. A szentpéterváriak amúgy sem szívlelhették a Szpartakot, most minden dühüket rajtuk töltötték ki.

Mialatt a játékosok a bemelegítő, lazító mozdulatokat végezték, odafönt a páholyban Bercsukov intett a pincérnek, hogy bontson fel egy pezsgőt.

IV.

CSAK EGYSZER SZÜLT ANYÁM!

Szmirnov idegessége kezdett elszállni, ahogy a megszokott gyakorlatokat végezte a bemelegítés során. Tekintetével megkereste Pavljucsenkót, a moszkvaiak sztárcsatárát, akinek semlegesítése lesz a dolga. Hatalmas termetű alak, keménységéről és harciasságáról máris legendákat meséltek az öltözőkben.

Olyan, mint Szasa Nyimnyikov, gondolta Oleg. A Kijev ificsapatában játszottak együtt, és sokszor egymás ellen is. Őserejű barom volt, sokszor meg sem próbálta kicselezni az ellenfeleit, hanem egyszerűen átgázolt rajtuk. Néhányszor meglepte Szmirnovot is ezzel a primitív módszerrel, de egy idő után megtanult ellene játszani. Nagyapja szavai jutottak eszébe, a világháborús hősé, aki számtalan csatát vívott a németekkel.

– Találd meg a gyenge pontját, és oda üss mindig! – hangzott az egyszerű, de annál bölcsebb tanács. Oleg most szinte látta maga előtt az öreg harcost, akinek az arca mindig kipirult, ha a régi harcokról mesélt: – Ha messzebbre hord a puskája, kényszerítsd arra, hogy közelről kelljen harcolnia veled! Ha többen vannak, válassz le egy kisebb csapatot róluk, és azt őröld fel! Ha valakivel verekedned kell, mindig tudd, mik az erősségei, és mi a gyengéje. Ha nagyobb és erősebb nálad, használd ki, hogy gyorsabb vagy! Ha ő a gyorsabb, kényszerítsd birkózásra.

– Nagyapa, mi van akkor, ha erősebb és gyorsabb is az ellenfelem, esetleg többen is vannak? – kérdezte Oleg egyszer, amikor nagyapja kedvenc témáját boncolgatta éppen. Nagyapja nem jött zavarba:

– Nos, fiam, akkor használd a szibériai eszed!

Hogy az milyen, ekkor nagyapja még nem volt hajlandó elárulni, csak titokzatosan mosolygott. Majd rájön kedvenc unokája a megoldásra.

Oleg Szmirnov levágott néhány sprintet, de szeme sarkából végig Pavljucsenko mozdulatait figyelte. A moszkvaiak centere nem tűnt különösebben gyorsnak, mozdulatai gazdaságosak voltak, de Szmirnov a cicajáték közben megfigyelte, hogy ha esélye van a labda megszerzésére, a szőke csatár kobraként csap le.

Tényleg olyan, mint Nyimnyikov, de valószínűleg sokkal okosabb nála. Szasa nem ismert más módszert, mint az erőt, kombinatív érzéke pedig a taktikai edző szerint éppen annyi volt, mint egy sündisznónak. Oleh Blohin, a Dinamo Kijev legendája néhány meccsre átvette az ifistákat, és nagy reményeket fűzött az őserejű Nyimnyikovhoz, de hamar belátta, ebből a fiúból nem lesz nagy játékos. Mikorra Szmirnov elkerült a Kijevtől, már alig játszott az ificsapatban, és a nagycsapat örök álom maradt neki.

Talán most is hatékonyak lesznek az ellene bevetett megoldások, bár Oleg érezte, hogy Pavljucsenko nem egyszerű izomember, hanem képzett játékos, aki fegyverként használja fizikai erejét. A Szpartak táborában nagyon népszerű volt harciassága miatt, nem ismert elveszett labdát.

A bemelegítéssel végeztek a játékosok, a pálya szélén lévő edző körül gyülekezett minden játékos. Dick Advocaat végigtekintett az arcokon, a gyengeség vagy félelem nyomait kutatva, de csupa elszánt arcot látott maga körül. A játékosok is tudták, ez az utolsó esélyük. A tréner most a fiatal beállósra nézett, de Szmirnov arcán csak azt látta, alig várja már a kezdő sípszót.

Olyan, mint egy harci kutya, aki már érzi a vérszagot – gondolta Advocaat –, félelmetes a fiú! Híre már megelőzte, itt is hallották, hogy az ukrán mesteredző felfigyelt a Zenit–nevelésű játékosra. A holland mester nagy tisztelője volt Lobanovszkijnak, ezért rendszeresen lejárt az utánpótlás–mérkőzésekre. Elsőre nem talált semmi különöset a fiú játékában, az, hogy harcolt minden labdáért, az a Dinamo Kijevnél vagy a Zenitnél nem különlegesség, hanem alapkövetelmény, nem is beszélve a Hollandiában megszokottakról.

A második vagy a harmadik mérkőzésen figyelt fel arra, hogy Szmirnovnak veleszületett tehetsége van a stratégiához, korát meghazudtoló érettséggel játszott. Nem elég, hogy jól helyezkedett, de ösztönösen megérezte az ellenfél lépéseit is, és gyakorlatilag alig hibázott. Emellett gólerős is volt, sokszor ment fel fejelni a pontrúgásoknál, és remek szabadrúgásai is figyelmet érdemeltek. Egyedül kissé heves vérmérséklete nem tetszett az edzőnek, ami bár szükséges a pályán, de kontrollálnia kell még a fiúnak, mert a rafináltabb ellenfelei kihasználják majd ezt a hibáját.

Pillantása most Zaharcsenkóra esett, a csapat középcsatárára. Az idősödő center nem is titkolta ellenséges érzületét a fiatal játékos felé, hiszen a legjobb barátját szorította ki a kezdőcsapatból. Igaz, hogy Devidza nem élt a lehetőséggel, sőt benne volt a Tomszk góljaiban, de Zaharcsenko szerint kijavította volna hibáját.

Egy kölyökre bízni Pavljucsenko őrzését mindenképpen kockázatos, hangoztatta félhangosan, és Advocaat edző a pokolba kívánta az akadékoskodó centert. Nyíltan persze nem mert szólni a csatár, akit amúgy is nyomasztott gólképtelensége. A Zenit egyik legjobb támadója, Pavel Pogrebnyak még a szezon közepén megsérült, térde nehezen gyógyult, így Domínguezre fokozott nyomás nehezedett. Az argentin eleinte megbirkózott a feladattal, szorgalmasan rugdosta a gólokat, de a Dinamo elleni meccsen meghúzódott. Ugyan összedrótozták a Tomszk ellen, de korai volt, mert ismét megsérült. A mai meccset mindenképpen ki kellett hagynia, ha azt akarják, hogy idén még pályára lépjen, mondta az orvos, és Advocaat kénytelen–kelletlen Zaharcsenkót nevezte a kezdőbe, növelve gondjai számát.

Az edző most belenézett a fiatal beállós szemébe. Nyomát sem látta benne félelemnek, de azért megkérdezte:

– Rendben vagy, fiam?

A játékos állta a szigorú tréner tekintetét, majd a híres kozák mondással válaszolt:

– Csak egyszer szült anyám!

Az igaz, gondolta Advocaat, és csak egyszer halunk meg is, ámbár az edzők minden mérkőzésen meghalnak egy kicsit! Intett a játékosainak, hogy menjenek vissza a kijáróhoz, hogy kezdődhessék a rangadó.

V.

A GÁT

Guus Hiddink vendéglátói mellett állva nézte a bevonuló csapatokat. Letette a kezében tartott pezsgőspoharat, amiből alig ivott egy kortyot, majd figyelmét a két csapatnak szentelte. A kékbe öltözött Zenit–játékosokon szinte tapintható volt a feszültség még ebből a távolságból is, de a piros mezes moszkvaiak is csak erőltették a fesztelenséget. Nagy volt a mai mérkőzés tétje, hiszen ha a Zenit veszít, kiszáll a bajnoki címért folyó harcból.

Hiddink abszolút profi volt, érzelmeit el tudta rejteni, de lelke mélyén honfitársa, Dick Advocaat csapatának szorított. Figyelemmel kísérte a holland tréner munkáját, jól tudta, hogy az Rinus Michels mellett tanulta a szakmát, aki mellett maga is pallérozódott. Advocaat a becenevét is így kapta, a kis Generálist, hiszen a szakma Rinus Michelst, az élő Legendát nevezte Generálisnak munkamódszerei és katonás stílusa miatt.

Megkezdődött a mérkőzés. Bercsukov a holland kapitány mellett állt, és mereven nézte a gyepen harcolókat. Azon töprengett, milyen érdekes is az élet. Néhány évvel ezelőtt még elképzelhetetlen lett volna egy holland edző a szbornaja élén, mára nagyot fordult a világ. Hiába, 2007–et írunk, a peresztrojka elérte célját. Jövőre, a svájci–osztrák Európa–bajnokságra ütőképes csapatot kell a hollandnak összehoznia, kerül, amibe kerül!

A Zenit sztárjai, Arsavin és Zirjanov újra és újra csatába dobták volna a csatárokat, de a Szpartak gránitkeménységű védelme, a moszkvai Gát visszavert minden próbálkozást. Zaharcsenko görcsösen harcolt, de érezhetően tartott Batkovtól, aki két éve eltörte a lábát egy brutális belépő során. Hónapokig tartott a felépülése, és azóta a center óvatosabban ment bele a csínyekbe. Azokból pedig a kőkemény orosz bajnokságban akadt elég, így érthető, hogy az edzők egyre inkább mellőzték a bátorságát vesztett csatárt.

Hiddink érdeklődve figyelte Roman Pavljucsenko játékát is. A moszkvaiak csatára nagyokat birkózott a fiatal emberfogóval, de a holland tréner úgy érezte, nem ad bele mindent a csatározásokba a rutinos játékos. Altat még, ahogy a szakmában nevezték a hasonló szituációkat, Hiddink biztos volt benne, hogy a szőke csatár csak a megfelelő alkalomra vár, hogy lecsaphasson.

A nagyszerű felépítésű, lobogó szőke hajú beállós egyébként érdekes stílusban fogta nagynevű ellenfelét. Ha csak tehette, inkább megelőzte vagy elpöckölte előle a labdát, csak végszükség esetén állt le vele birkózni, de akkor elemi vehemenciával tette azt.

Pavljucsenkót szemmel láthatóan zavarta a levakarhatatlan testőr, kipróbálta szinte minden trükkjét, de a nyurga, vakítóan kék szemű fiatalember nem tágított mellőle. Pavljucsenko szándékosan kivonta magát percekig a játékból, de szigorú strázsája mindenhová követte. Alighanem egyértelmű utasításokat kapott semlegesítésére, így a Szpartak gólvágója taktikát váltott. Barátságos hangnemet ütött meg, gratulált az ifjúsági világbajnoki ezüstéremhez, dicsérte a döntőn fejelt gólját.

Szmirnov ugyanolyan egykedvűen nyugtázta a szép szavakat, mint az elején a gyalázkodó beszólásokat. Nem akart ma hibázni, hiszen imádott csapatának, a Zenitnek a sorsa függött a mai mérkőzésen! Soha nem bocsátaná meg magának, ha rajta menne el a mérkőzés, ha ezt a moszkvai fickót darabokra kell szednie hozzá, ám legyen!

VI.

POKOL ÉS MENNYORSZÁG

Szmirnov szinte önkívületben futott, szerelt, ütközött. Amikor lefújták az első félidőt, Zirjanovnak kellett szólnia, hogy most már elmehet Pavljucsenko mellől, és lehetőleg ne menjen vele be a moszkvaiak öltözőjébe. Alig hallotta Advocaat mester szavait, aki bátrabb támadójátékot kért a csatároktól. A védelemmel egyelőre elégedett, bár több labdát kellene felpasszolni a középpályásoknak, hiszen most jóformán csak vagdalkoznak.

A második félidőben mindkét csapat megpróbálta dűlőre vinni a dolgot. Arsavin veszélyesen elfutott vagy kétszer, mindkétszer Borozov terítette le az oldalvonal mellett, mielőtt még bekanyarodhatott volna a labdával, Batkov pedig újra kegyetlenül felrúgta Zaharcsenkót, aki alig tudott felállni utána. Csekély vigasz volt a Batkovnak kiosztott sárga lap.

A mérkőzés már a hetvenkettedik percben járt, amikor eljött Pavljucsenko pillanata. A levakarhatatlan emberfogó ugyan most is ott volt mellette, de be tudott állni a labdának, így nem tudta elpöckölni azt most előle. Egyetlen tizedmásodpercnyi előnye volt a moszkvainak, a meccs során először, talán lankadt a fiú, vagy sikerült elaltatni egy kicsit a figyelmét, Pavljucsenko nem tudta és nem is töprengett ezen. Érezte, hogy lépéselőnyben van, testével fedezte a labdát, könyökével hátraütött, hogy legyen helye. Érezte, hogy talált, a szorítás enyhült egy pillanatra, így az éppen jókor érkező labdát fel tudta pörgetni magának.

A nekifeszülő testet kihasználva lefordult a bizonytalankodó hátvédről, majd egy pattanás után előtte a labdát. Éppen jókor, mert már érkezett is a legény, hamar összekapta magát. Pavljucsenko már a földön fekve látta, hogy a labdája a kapu bal oldalába vágódik.

Társai kitörő örömmel üdvözölték, ő pedig boldog mosollyal nyugtázta a hátba veregetéseket. Nem volt könnyű a srácot legyűrni, de megoldotta. Sokat kell még tanulnia a fiúnak…

Szmirnov úgy érezte, a föld nyílik meg alatta, amikor társai szemébe nézett. Jobb oldali kisebbik metszőfoga letört az ütés során, de most ez volt a legkisebb baja. Kiköpte a vért, és lehorgasztotta a fejét. A moszkvai csatár bohócot csinált belőle, egyszerűen elringatta mézesmázos beszédével és a gratulációjával. Zaharcsenko ért most oda, és fröcsögve szidta az anyját. Máskor kitaposta volna a belét, most csak szomorúan csóválta a fejét.

Azt mondják, az ember sorsa néha egy pillanat alatt megváltozhat. Oleg Szmirnov élete is néhány perc alatt vett gyökeres fordulatot. Vadállati düh öntötte el, pusztító vágy, elszántan szorította össze a fogait, és harcba indult. Szeme sarkából látta, hogy a csereként jelölt Devidza elindul melegíteni, és a zsigereiben érezte, őt akarják lehozni a pályáról. Ha most lejön, soha többet nem húzza fel a Zenit nagycsapatának mezét, ezt jól tudta.

A sorsfordító pillanat egy perc múlva jött el. A cserét jelző tábla már a segédedző kezében volt, amikor felpasszoltak egy labdát Pavljucsenkónak. A szőke csatár a már megszokott módon akart beállni a labdának, de elemi erővel érkezett Szmirnov, egyszerűen elsodorva a centert. Egy pillanatra meghökkent, hogy megszerezte a labdát a talán egy picit könnyedébben mozduló moszkvaitól, majd bizonytalanul tolt rajta egyet. Most nem rúgta előre vagy oldalra, ahogy eddig, mert szeme sarkából észrevette, hogy Pavljucsenko a nyomába eredt.

Még egyszer megtolta a labdát, Zirjanovot kereste vagy Arsavint, de Zirjanovot lefedezték, míg Arsavin messze volt tőle. Gyeniszov lépett felé, már majdnem lepasszolta neki a játékszert, de a moszkvai csatár már a nyakában lihegett. Passzolást várt mindenki, de Szmirnov hirtelen inkább alárúgott a labdának és begyorsított. Pavljucsenko már mozdult volna a passzra, és a moszkvaiak középpályása is, egy pillanatra döbbenten nézték egymást közvetlen közelről.

Szmirnov már az ellenfél térfelének közepén járt. Egy moszkvai középpályás majdnem elérte a labdát, megpróbálta fedezni azt, de a fiatal beállós nem óhajtott lassítani. Lendületből érkezve vállával elsodorta a moszkvait, aki látványosan leperdült róla, majd kapura fordult.

Úgy tűnt, hosszú lesz a labdája, Borozov érkezett balról, hogy megakassza a hősködő hátvédet. A Gát másik tagja, a gyémántkeménységű Batkov úgy döntött, eljött a pillanat, hogy bemutatkozzon ő is a „gyereknek”. Sok csatár akadt már fel a Gáton, csak kevesen úszták meg az Ollót.

Oleg érezte, hogy éppen csak hogy eléri Borozov előtt a labdát, és szeme sarkából látta a gőzmozdonyként érkező Batkovot, a moszkvaiak hóhérját is. Ha megtolja még egyszer a labdát, vagy megtorpan, menthetetlenül bekerül az Olló két szára közé, ahol a Gát másodpercek alatt kicsontozza, még mielőtt a bíró egyáltalán belefújhatna a sípjába!

Kétségbeesésében olyan megoldást választott, amit eddig csak az edzések végén gyakorolt. Jurij Koroljovtól már számtalanszor látta, de neki csak ritkán sikerült olyan elegánsan kiviteleznie, mint jóval technikásabb barátjának.

Most, hogy a Gát közé került, nem is volt más választása. Talán ha húsz centire volt már a labda Borozov keresztező lábától, amikor Szmirnov utolérte és ugyanazzal a lendülettel jobb lábbal, futás közben alányúlt a játékszernek, majd egyszerűen azzal együtt, magasra ugorva szinte átrepült a becsúszó hátvéd felett.

A labda csak néhány pillanatig ült meg Szmirnov lábán, majd előrepattant, de a Zenit fiatal játékosának ennyi épp elég volt. Utolérte a pattogó labdát, közben hallotta, hogy mögötte a két test rémisztő erővel egymásba csattan váratlan mozdulata folytán, de nem törődött a jajkiáltással, tovább vágtatott a kapu felé. Szeme sarkából már látta a következő hátvédet, megjátszható Zenit–csatár sehol, így lövésre szánta el magát. A labda pont jól pattant előtte, egy újabb lépés után minden dühét beleadta a lövésbe, a kaputól jó huszonöt méterre.

Az idő néhány pillanatra megállt. Szmirnov szinte megbabonázva követte tekintetével a kozmikus erejű löketet, ami úgy tűnt, fölé tart, de végül hatalmas erővel vágódott a Szpartak kapujának bal felső sarkába. Ritkán látható pazar lövés volt! Szmirnov megigézetten bámult, el sem akarta hinni a történteket, csak az elemi erővel kitörő ordítás rángatta vissza a földre. Társai önfeledten ölelgették, csak Zaharcsenko morgott magában.

Borozov sípcsontja száraz gallyként roppant el Batkov belépője nyomán, a rettegett hátvéd most ordítva fogta a lábát, míg társa holtsápadtan toporgott mellette. Számtalan játékost terített már le pályafutása alatt, de soha nem érezte még magát ilyen kellemetlenül.

Ha Szmirnov lába ottmaradt volna, ahol lennie kellett volna a fizika törvényei szerint, most ő hemperegne itt a földön jajgatva. Akkor Batkov persze nem törődne ezzel, hisz egész pályafutását végigkísérték a jajkiáltások, de most teljesen összezavarodott. Legjobb barátja fekszik előtte, ő törte el a lábát, ráadásul ez a pétervári tacskó hülyét csinált belőle!

A fiatal játékos felé indult, vérben forgó szemekkel. A bíró befejezte a könyvelését, és éppen figyelmeztetni kívánta a moszkvaiak hátvédjét, hogy mérsékelje vehemenciáját, de az indulatosan félrelökte, és Szmirnov felé ment. A fiatal játékos megérezte a támadó szándékot és felkészülten várta azt.

A moszkvaiak csapatkapitánya jól ismerte játékostársát, ezért próbálta megállítani, de Batkov vadul lerázta magáról a kezét. Időközben a bíró is összekapta magát. Rutinos, nemzetközi tapasztalatokkal rendelkező játékvezetőként nem mehet el szó nélkül a történtek mellett, ezért utána szólt a moszkvai hátvédnek.

Már egész kis csoportosulás volt Batkov körül. Szmirnov fejét kissé oldalra fordítva várt, karjait lazán lógatva a teste mellett. Akik ismerték, azok jól tudták, verekedések előtt így készül. Jurij Koroljov a kispadon összeszorult gyomorral nézte a fejleményeket. Nagyon örült a remekbe szabott gólnak, de most féltette barátját. Ismerve agresszív természetét válsághelyzetben, fel volt készülve egy esetleges tömegverekedésre is.

Néhányan a Zenit játékosai közül Szmirnovot fogták közre, egyrészt hogy megvédjék, másfelől ne engedjék, ha ő akarna kakaskodni. Szmirnov szinte angyali nyugalommal állt Zirjanov mellett, akire rendkívüli módon felnézett.

Bár harcias vért örökölt kozák felmenőitől, és számtalan alkalommal ragadták el indulatai a korábbi mérkőzések során, most uralkodott érzelmein. Egyetlen gondolat járt az agyában: nem eresztheti szabadjára indulatait, mert most a Zenit a tét!

Talán szenvtelen nyugalma hozta ki a sodrából Batkovot, akit már két társa is csak nagy nehezen fogott le. A bíró bátran elébe állt, és kérdőre vonta, de az önuralmát vesztett játékos egyszerűen elküldte az édesanyjába. A nagy tekintélyű játékvezető elvörösödött, és azonnal kiállította a magáról megfeledkezett hátvédet.

Hárman cipelték le az őrjöngő Batkovot, a játékvezető jelezte, hogy beszámítja az időt, amíg a csapatok rendezik a soraikat. Advocaat mester valami lelkesítő beszédet akart mondani, de rátekintett a csillogó szemekre, és tudta, a játékosai megérezték a vérszagot. Azért Arsavin mint a csapat egyik sztárja megszólalt:

– Szép volt, Kicsi – szólt a jó fejjel magasabb Szmirnovhoz –, de még nincs vége! Most megroppantak, a védelmük a padlón, mindent bele, fiúk!

A többiek komoran bólintottak. Őrületes volt a hangulat, amikor két perc múlva a játékvezető újra indította a mérkőzést. Szmirnov lecseréléséről természetesen már szó sem esett, míg a moszkvaiak kénytelenek voltak átszervezni a csapatukat a kiállítás és a sérülés után.

VII.

VAN OROSZ KESELYŰ?

Bercsukov izgatottan toporgott, míg a mérkőzés állt. Rettenetesen haragudott a világra, magára és Szmirnovra a kapott gól után, el is határozta, hogy másnap eltünteti a csapat környékéről is a fiatal játékost. A végletek embere volt, mert most meg már a kebelére szerette volna ölelni az egész világegyetemet!

Guus Hiddink arca hasonlított a Húsvét–sziget faragott kőszobraira, semmiféle érzelem nem tükröződött rajta. Jó a mérkőzés, gondolta, bár most volt elég gondja. A Szpartak két belső védője alapember volt formálódó válogatottjában, erre tessék, mi történik? Jön egy névtelen senki a fakóból, és bohócot csinál a félelmetes Gátból, ízzé–porrá zúzva azt.

Kortyintott egyet a kiváló minőségű pezsgőből, a hihetetlenül ízletes kaviárra szomjas lett. Figyelmesen nézte vendéglátója arcát, aki meg sem próbálta leplezni örömét. Milyen érdekes emberek ezek az oroszok, gondolta.

Az előbb még agyon akarta csapni az egész csapatot, az élén azzal a vodka nevű fickóval, most meg már mindenki a barátja. Mi lesz, ha győznek? Pedig győzniük kell, mert csak úgy van halvány esélyük a bajnokságra, arról nem is beszélve, hogy a Szpartak most romokban hever. Egy igazán jó csapat ilyenkor kegyetlenül kihasználja a lehetőséget. Néha nem is kell egy egész csapat, elég, ha egy–két játékos észnél van.

Ez volt a Keselyű ideje, ahogy magában nevezte az ilyen szituációkat, az egykori legendás Real Madrid–csatár, Emilio Butragueño nyomán. El Buitre, a Keselyű ilyenkor csapott le kihasználva minden pillanatnyi megingást, hibát. Amúgy is zseniális érzéke volt a zavaros helyzetekhez, lételeme volt a kavarodás, a kapu előtti káosz. Hihetetlen reakcióideje kegyetlen hóhérrá tette, a hasonló szituációkban valósággal lubickolt. Az ilyen típusú játékosokból nehéz felkészülni, az egyetlen szerencse, hogy Gerd Müllerek, Van Bastenek és Butragueñók nem teremnek minden bokorban!

Valuhov kőarcán sem mozdult izom, szemei folyamatosan pásztázták a környezetet. A hosszú kiképzési időszak megtanította, hogy kiszűrje a fontos információkat a hangzavarból.

– Tíz perc van még hátra, hogy begyötörjünk még egyet a sertéseknek. Gyerünk, gyerünk fiúk! – kiáltozta Bercsukov. Szinte hihetetlen volt a Zenit iránti rajongása, tényleg a szívügye volt a csapat.

Odalent a pályán pedig valóságos háború dúlt. A Zenit sztárjai, Zirjanov és Arsavin iszonyatos nyomás alatt tartották a Szpartak átforgatott védelmét. A moszkvaiak középpályásai elszántan dobálták bele magukat a labda útjába, de még Pavljucsenko is hátrajött védekezni. A másik csatárt lecserélte egy védőre a Szpartak edzője, hogy valami tartást adjon a hátsó alakzatnak, és úgy látszott, az önfeláldozó vagdalkozás eredményre vezet.

Hiddink mester érdeklődve figyelte a Zenit meddő próbálkozásait. A jó játékosok ilyenkor válnak el a klasszisoktól, amikor nagy a tét. Egy pillanatra elgondolkodott, hogy majd át kell szerveznie a szbornaja védelmét a moszkvaiak kiesése miatt, de aztán a megfelelő fiókba tolta a problémát. Mindent a maga idejében…

Bercsukov kivörösödve nézte az arénában viaskodó modern gladiátorokat. Kezével hátraintett, és már hozták is a hideg, fenséges Dom Perignon pezsgőt. Általában az orosz termékeket részesítette előnyben, de most a holland tréner miatt kivételt tett. Nem is olyan rossz ez a pezsgő, futott át rajta, de tekintetét egy pillanatra sem vette le a küzdőtérről.

– Gyerünk, fiúk, gyerünk! – ismételte újra, majd idegesen cigaretta után kutatott a zsebében, elfeledkezve arról, hogy már fél éve leszokott róla barátnője kedvéért. Most kínjában inkább nagyot kortyolt a híres pezsgőből, majd szinte hipnotizálta a játékosokat:

– Gyerünk, galambocskáim! Sava, Kosztya, szedd össze magad! Csak egy pici gólt a kedvemért…

Valuhov darabos arcán átfutott egy árnyék. Bár a lelke mélyén szpartakos volt, most sokért nem adta volna, ha a Zenit begyötri azt az olyannyira kívánt gólt, ha már a főnökének ez ilyen sokat jelent…

VIII.

LÖVŐCSELEK…

Odalent a katlanban forrásponton voltak az indulatok. A Zenit térfelén szinte csak Pavljucsenko próbálta tartani a labdát, ha éppen nem ment hátra kivágni azt, a középpályát hamar átjátszották a szentpéterváriak, de jó huszonöt méterre a kaputól élő falba ütköztek.

A bíró jelezte, hogy négy percet hosszabbít, ebből is eltelt már három. Az utolsó percben Oleg Szmirnov ismét megelőzte az erejével elkészült Pavljucsenkót, és elindult újra a moszkvaiak kapuja felé. Az ellenfél térfelének közepén járt már, amikor ketten is elindultak felé. Begyorsított, majd mielőtt elérhették volna, letolta a labdát a védők gyűrűjében ácsorgó Zirjanovnak. A Zenit középpályása gondolkodás nélkül, rutinból pörgette tovább a játékszert az üres területre.

Szmirnov kihasználta a két moszkvai játékos pillanatnyi tétovázását, és az elé juttatott labdával betört a tizenhatoson belülre. Kissé kisodródott jobbra, de így is lövőhelyzetben volt, így el is szánta magát a lövésre. Már lendült is a lába, de az utolsó pillanatban észrevette, hogy a kapus teljesen zárja a rövid sarkot, míg két moszkvai kétségbeesetten csúszik be a lövés várható irányába.

Hirtelen megállt, és lövés helyett rálépett a labdára. A két hátvéd valósággal kiszánkázott a pályáról, a kapus lerogyott a földre, de hamar összekapta magát. Ő volt a szbornaja egyik kapusa, akármilyen látványos is volt a lövőcsel, nem maradhat a földön! Szmirnov lába ismét lövésre lendült, de mivel közben még jobban kisodródott, a kapus könnyebben zárta a rövid sarkot. Most újabb hátvéd érkezett, de ő is elszállt az újabb lövőcselre. Igazság szerint Szmirnov mindannyiszor el akarta lőni a labdát, de valami hatodik érzéke azt sugallta, ne tegye, mert blokkolják a lövést. Azt jól tudta minden ember a pályán és a nézőtéren, hogy ez az utolsó alkalom a győzelem kicsikarására!

Az egész stadion megigézetten bámulta a fiatal játékos táncát a labda körül. Maga sem tudta, mit csinál, harmadik lövőcsele után már négy hátvéd és a kapus tornyosult előtte. A moszkvaiak középhátvédje már majdnem elérte a labdát, de Szmirnovnak sikerült valahogy a talpa alatt elhúzni előle. Kétségbeesetten állt ott, lövéshez sehogy nem jutott, és már ketten is robogtak felé.

Szeme sarkából mozgást érzékelt, méghozzá egy égszínkék mezes játékost a pirosak között. Magányosan érkezett, jó tizennégy méterre a kaputól, Szmirnov pedig leheletfinoman elé tálalt. Zaharcsenko nagyon elfáradt mostanra, utolsó tartalékaiból ért ide, és állítás nélkül bevágta a labdát az üresen tátongó kapuba.

Szinte felrobbant a stadion! Boldog–boldogtalan egymás nyakába borult, az emberek önfeledten tomboltak. Szmirnov maga sem emlékezett, hogy ért vissza a saját térfelükre. Zaharcsenko könnyes szemmel magyarázott neki valamit, de egy szót sem értett, szinte önkívületben ténfergett. Néhány másodperc múlva a bíró hármat fújt a sípjába véget vetve a csatának.

A szentpéterváriak boldogan ünnepelték a nem várt győzelmet. Az utóbbi idők vesszőfutása most háttérbe szorult, főleg amikor megtudták, hogy a Dinamo döntetlenre végzett a CSZKA–val. Lázasan számolt mindenki a lelátón: jelenleg még a Szpartak az első az 58 pontjával, második a CSZKA 57–tel, a Zenit feljött a harmadikra 55–tel, szorosan a nyomában a Dinamóval, amelynek 54 pontja van.

A jövő héten CSZKA–Szpartak! Ha nyernek a katonák, a Zenit pedig hozza a kötelezőt Kazanyban, akkor az utolsó fordulóban dől el a bajnokság. Ráadásul úgy, hogy a szentpéterváriak saját kezükbe vehetnék sorsukat, hiszen itthon játszanak a CSZKA–val!

IX.

LEFEKÜDNI EGY MAJOMMAL

Szmirnov, Szmirnov és Szmirnov! Ettől a névtől volt hangos egész Szentpétervár, Raszputyin óta nem volt ilyen megváltója Nagy Péter cár városának. Bercsukov, aki nem szerénységének köszönhette mesés gazdagságát, tett róla, hogy „felfedezettje” remek sajtót kapjon, természetesen kiemelve azt is, hogy ő támogatta a „gyerek” karrierjét. A vérmesebbek már új Megváltót emlegettek, bajnoki címet láttak, a köznép elégedetten csettintett, és örült a sikernek. A pesszimisták persze most is fanyalogtak, szerintük egy mérkőzés alapján nem kéne istennek kikiáltani egy játékost.

Mindebből Oleg Szmirnov jóformán semmit nem érzékelt. Ugyanúgy edzett, ebédelt, sétálgatott esténként a Néva partján, mint eddig, bár nyilván feltűnt neki a megkülönböztetett figyelem. Kamaszlányok vihogtak rá, sihederek kísérték csapatosan, néha–néha autogrammért állították meg. Szmirnov egykedvűen fogadta a történteket, aláírt készségesen, de nem csinált különösebb felhajtást maga körül. Ő futballista, tette a dolgát, védekezett, gólt lőtt, győzött a csapatával. Ez a dolga, ezért kapja a fizetését. Ja, hogy közben imádja azt, amiért fizetik, és a Zenit amúgy is az élete? Jó szerencse, semmi más…

Elröppent a hét, eljött a Kazany elleni meccs. Sok szentpétervári újságíró kísérte el a csapatot, nagy volt az érdeklődés. Az embereknek hősökre van szükségük, példaképekre. Oleg Szmirnov megfelelt minden kritériumnak: fiatal volt, jóképű, a semmiből jött, és csodát tett. Megváltóként várták a sikerre éhes szurkolók, akik talán maguk sem bíztak már a bajnoki címben, de mindenképpen eredményt akartak. Két nehéz mérkőzés várt még az égszínkékekre, a kazanyi pokol és a CSZKA, a legendás katonacsapat.

Domínguez, az argentin labdazsonglőr játékra jelentkezett. Advocaat mester korainak érezte még a szerepeltetését, de nem merte kihagyni az ördöngösen cselező gólgyárost, így Zaharcsenko ismét a kispadon találta magát. A csatár egész héten ideges volt az edzéseken, amikor látta, hogy az argentin mennyire igyekszik meggyőzni mindenkit kifogástalan erőnlétéről. Szmirnov talán várta, hogy Zaharcsenko bocsánatot kér tőle sértő szavaiért, amit a bekapott gól miatt ordított a képébe, de a mogorva center csak valami köszönetfélét vakkantott a gólpasszért, és a maga részéről letudta a dolgot. Csak nem fog tán egy taknyostól elnézést kérni?

Szmirnov nem feszegette a témát. A taktikai értekezleten csak annyit jegyzett meg, amikor ő került sorra, hogy Jurij Koroljov lendületes elfutásai esetleg hasznosak lehetnének, ha nem bírnának a Kazany bunkerfocijával. Nem várt helyeslést, már annak is örült, hogy nem hurrogták le. Tudta, hogy ezt a Szpartak elleni játékának köszönheti, de azt is tudta, semmi nem tart örökké. Az a meccs most még téma, de holnap már történelem.

Kolja bácsi, a Zenit szertárosa jutott ilyenkor eszébe. Az öreg, reszkető kezű mindenes fiatalkorában a Torpedóban játszott, olyan társakkal, mint Ivanov és Sztrelcov. Ha berúgott, ami elég gyakran megesett vele, mindig a régi nagyokról mesélt. Valentin Ivanovról, aki számolatlanul rúgta a gólokat, a Torpedo színeiben ő érte el a legtöbb találatot, és a nagy kedvencről, Sztrelcovról.

Eduard Sztrelcov, sokak szerint minden idők legtechnikásabb orosz játékosa, egykor a Torpedo–szurkolók bálványa volt. Pazar cselei, váratlan megoldásai, góljai mai napig beszédtémák a régi szurkolók között. Sarkalásai legendásak voltak, jó néhány gólt így ért el a bajnokságban. Fogadásból a tizenhatos vonaláról, sarokkal lepattintotta a keresztlécről az üres vodkásüveget!

Kolja bácsi mindig könnyes szemmel emlegette Sztrelcovot. Szerinte jobb volt, mint Pelé, de Sztrelcov nemcsak a pályán volt művész. Bohém hajlama lett a veszte is.

Már tizenhat évesen bemutatkozott a Torpedóban, leheletfinom megoldásai és pazar technikai tudása hamar a közönség kedvencévé tették. Kolja bácsi állítása szerint nem sok ilyen művésze volt a futball világának, pedig ő már hatvan éve a játékosok között él. Az ötvennyolcas világbajnokság sztárja lehetett volna, helyette börtön várt rá.

A sikerek hamar a fejébe szálltak a fiatal játékosnak. A Torpedo szurkolói bálványozták, és szegény balga Sztrelcov úgy gondolta, ő érinthetetlen. Egy fékevesztett mulatság végén több lány is felajánlkozott neki, és ő természetesen a legszebbet választotta, mint mindig. Egy önérzetes hölgy ezt sérelmezte, mondván, a Torpedo üdvöskéje már többször visszautasította, erre Sztrelcov azt válaszolta, hogy ő nem akar egy majommal lefeküdni!

Élete legnagyobb hibája volt. A lány azt még talán elnézte volna, hogy visszautasítják, de azt már nem, hogy lemajmozták. Bőgve ment haza, ahol apja szigorúan kérdőre vonta. Nagy hatalmú pártember volt, híres háborús hős, aki rendkívüli módon sérelmezte, hogy egy jöttment futballista így beszél egyetlen lányáról. Bosszút esküdött.

Bizonyos köröknek kapóra is jött az eset, mivel Sztrelcov több ízben is visszautasította a CSZKA és a Dinamo kérőit. Ha valaki az ellenségévé tette abban az időben, a Szovjetunió fénykorában a hadsereget és a belügyet, ráadásul mindössze néhány traktorgyári munkás barátsága miatt, nem mellesleg magára haragítva egy befolyásos pártembert, az nem számíthatott sok jóra. Sztrelcov sorsa megpecsételődött.

Több tanú bizonyította, hogy Sztrelcov megerőszakolta a Párt fontos emberének a lányát. Kolja bácsi mindig könnyes szemmel emlegette a hírhedt esetet, megemlítve, hogy a lány visszavonta volna a feljelentést, amennyiben a híres futballista hajlandó elvenni. Sztrelcov nem tagadta meg önmagát, a bíróságon is odamondogatott úgy a vádlóinak, mint a hölgynek. Talán még reménykedett a felmentő ítéletben vagy abban, hogy a világbajnokság miatt úgysem zárják le sokáig, csak ijesztgetik. Tévedett.

Öt évet húzott le a legkeményebb kőbányában. Az első időszakban többször megverték, megalázták, valószínűleg meg is ölték volna, de néhány torpedós rab mellé állt és megvédte. Fizikailag rendkívül megerősödött, de valami eltört benne örökre. Kolja bácsi ott volt, amikor kiszabadult, százakkal együtt sírt a Torpedo stadionjában, amikor Sztrelcov annyi év után újra kisétált a gyepre.

A világ közben új sztárokat talált. Az ötvennyolcas világbajnokságot a brazilok nyerték, mindenki a tizenhét éves csodacsatárról, Peléről beszélt. Hatvankettőben ismét aranyat nyertek, bár Pelé hamar megsérült. A világ már a hatvanhatos világbajnokságra készült, míg a frissen szabadult Sztrelcov megpróbálta rendbe hozni derékba tört karrierjét…

Az ifjú Szmirnov nagyon szerette Kolja bácsit és az ő történeteit. Sztrelcov, Ivanov, Guszarov régi ismerősei voltak, habár soha nem látta őket játszani. Számtalanszor gyakorolta Sztrelcov híres sarkalásait, bár csekély eredményességgel. Kebelbarátjával, Jurij Koroljovval órákig maradtak kint edzés után a Zenit stadionjában, ahol beadásokat, kapáslövéseket, szabadrúgásokat és technikai trükköket gyakoroltak. A foglalkozások végén izzadságtól csatakosan itták Kolja bácsi házi készítésű üdítőjét, a „csodakvaszt”, és boldogan hallgatták az öreg véget nem érő meséit a múlt nagyjairól.

De hát Eduard Sztrelcov már a múlt, bármilyen zseniális labdarúgó is volt. A világ már csak ilyen, új sztárok kellenek mindig. Ma a Zenitnél Andrij Arsavintól vagy Kosztya Zirjanovtól várta mindenki a csodát, esetleg Oleg Szmirnovtól. Elég volt egyetlen mérkőzés felejthetetlen és varázslatos öt perce, hogy a sikerre éhes Zenit–szurkolók benne lássák a Megváltót.

A kazanyi Aréna zsúfolásig telt, mire a Zenit játékosai kifutottak a zöld gyepre. Ezek a szurkolók sok nagy csatát láttak már, nem estek hasra attól, hogy egy tizenhét éves tacskó csinált három lövőcselt egy meccsen. Saját csapatukat imádták, tűzbe mentek volna a Fiúkért. Most, hogy a gyűlölt Zenit érkezett ide, alig várták, hogy elbukni lássák.

X.

TATÁRJÁRÁS

Szmirnov csapzottan pillantott ki a kispadra, ahol barátja, Jurij Koroljov ült. Az első félidő közepén jártak, de még nem született gól, pedig a Zenitnek mindenképpen győznie kellett, ha a bajnokságba még bele akarnak szólni.

Ekkor az argentin Domínguez, aki tavaly még a Rubin Kazany színeiben játszott, mellel levett egy felívelt labdát, gyönyörű csellel tisztára játszotta magát, majd a tizenhatos sarkáról eltekerte a labdát a hosszú sarokba. Óriási füttyszó kísérte kazanyi oldalról az egyébként nagyon szép alakítást, Tatárország fővárosában nehezen emésztették meg, hogy éppen az rúg nekik gólt, aki egy éve még velük futott ki a gyepre.

A Zenit játékosai ettől még ünnepeltek, talán túl sokáig is, mert egy percen belül két csapás is érte őket. Először Domínguez kapott a combjához, és kellett lecserélni, majd a cserével bajlódó Zenit kapuját is bevették az elszántan rohamozó kazanyiak. A szbornajában is alapembernek számító Szergej Szemak távoli lövésre szánta el magát, a labda megpattant egy Zenit–játékoson, és az ellenkező irányba vetődő kapus mellett a kapu közepébe hullott.

Közben beállt Igor Zaharcsenko is, a Szpartak–meccs másik hőse. Kissé idegesen kezdett, de aztán ráérzett, hogy itt a nagy alkalom visszakerülnie a csapatba. Elszánta harcolt a labdákért, foggal–körömmel küzdött. Helyzetbe is került, de elkapkodta a lehetőséget. Bosszúsan csóválta a fejét, miközben a bíró lefújta az első félidőt.

A második félidő elején a kazanyiak elszántan estek neki a szentpéterváriaknak. Egyre–másra vezették a támadásokat, három szögletet is rúgtak egymás után, de újabb gólt nem sikerült szerezniük. Eltelt húsz perc, és a szorítás enyhült kissé.

Most már a Zenit is támadott újra. Zirjanov lövéssel fejezett be egy akciót, amit a kapus bravúrral hárított, a felső sarokba tartó labdát párducvetődéssel mentette szögletre. Oleg Szmirnov kitekintett Advocaat mesterre, aki beleegyezően bólintott. Szmirnov felkocogott az ellenfél kapuja elé, Arsavin közben Zirjanovnak magyarázott valamit.

A kazanyi védők idegesen helyezkedtek, belül ment a küzdelem a jobb pozíciókért. Zirjanov magasra emelte a kezét, majd keményen belőtte a labdát. Óriási volt középen a harc, Szmirnov is arra indult, majd hirtelen a rövid sarok felé fordult, egy pillanatra elszakadva védőjétől. Pont jókor érkezett, a nagy erővel belőtt labda szinte fejen találta. Határozott mozdulattal bólintotta a rövid sarok irányába a játékszert, amely engedelmesen vágódott a hálóba.

Örömittasan ölelgették egymást a játékosok, de még korántsem volt vége a mérkőzésnek. A kazanyiak elszántan támadtak, fanatikus szurkolóik űzték–hajtották őket. Szmirnov és védőtársai fogcsikorgatva vetődtek a labdák útjába, nagy volt a nyomás.

A hetvenedik perc tájékán Szmirnov megelőzte emberét, majd hosszan előrevágta a labdát, amely Arsavin elé került. A Zenit sztárja egy laza bokamozdulattal elpörgette a védője mellett, majd a másik oldalról kerülve lefutotta azt, és máris a védelem mögött volt. A keresztezni akaró középhátvédnek még kiosztott egy szemtelen kötényt, majd éles szögből kilőtte a rövid sarkot. Három–egy a Zenitnek!

Két perc múlva hordágyon kellett lehozni az iménti gólszerzőt, a Fiúknál elszakadt a cérna. Kemény belemenések követték egymást, a kazanyiak nehezen viselték el, hogy hazai pályán kell fejet hajtaniuk a szentpéterváriak előtt. Szmirnov sajnálta Arsavint, viszont így sor kerülhetett legjobb barátja játékára, ugyanis Advocaat mester Jurij Koroljovot küldte be a középpályás helyére.

Koroljov játékán nem érződött semmi megilletődöttség. Bátran vetődött csatába, hisz végre bekerült a nagycsapatba, ráadásul fontos mérkőzésen! Néhányszor sikeresen szerelt, majd volt egy remekbe szabott elfutása is, amely végén ragyogóan adta be a labdát. Zaharcsenko érkezett a beadásra, nagy erővel fejelte kapura a labdát, amit a Kazany kapusa valami elképesztő bravúrral tolt ki a léc alól.

Néhány perccel a lefújás előtt ismét Szmirnov vitte fel a labdát. Koroljovval, majd Zirjanovval kényszerítőzött, és már bent is járt a tizenhatoson belül, amikor hátulról elkaszálták a lábát. Tizenegyes!

Arsavin volt kijelölve az esetleges büntető elvégzésére, de őt már le kellett cserélni. Utána Zirjanov következett volna, de ő kitekintett az órára: egy perc volt már csak hátra a mérkőzésből. Nagyvonalúan intett, hogy lője Szmirnov, a fiatal reménység. Szmirnov egy pillanatra eltöprengett, majd Zirjanovra tekintve fejével Zaharcsenko felé intett.

Zirjanov azonnal megértette Szmirnov szándékát. A csatár önbizalmának nagyot jelentene egy újabb gól, és arra nagy szükség lesz a jövő héten, amikor immár a bajnoki cím lesz a tét. Jóváhagyólag bólintott, Szmirnov pedig intett Zaharcsenkónak. A csatár észrevette a két játékos némajátékát, és rendkívül jólesett neki a bizalmuk. Természetesen tudta, hogy miért kapta a lehetőséget, de nem sokáig tépelődött. Letette a labdát a büntetőpontra, majd a szitkozódó, fütyülő szurkolókkal mit sem törődve elhátrált a labdától.

Néhány pillanatig kivárt, kiélvezte a pillanatot. Múlt heti győztes találata sokat jelentett úgy csapatának, mint neki is, ez a mostani pedig jó ómen lehet a rangadó előtt. Keresztet vetett, arra gondolt, ha betalál, megnyerik a bajnokságot is. Nekifutott, majd nagy erővel a jobb sarok felé rúgta a labdát. A kazanyi kapus megérezte a lövés irányát, jó felé vetődött, de az erős lövésbe már csak beleérni tudott, ami kezéről a hálóba perdült.

A szentpéterváriak boldogan ünnepelték a nem mindennapi győzelmet. A Kazany minden vendégnek feladta a leckét, a CSZKA csak döntetlent ért itt el, míg a Szpartak kikapott három–kettőre. Ezzel a győzelemmel elérhetővé vált a hőn áhított bajnoki cím, mivel minden eredmény úgy alakult, mint ha a Zenit írta volna a forgatókönyvet: a CSZKA megverte a Szpartakot kettő–egyre, a Dinamo pedig remizett a Terek Groznij otthonában.

XI.

CSODAVÁRÁS

Nagyon régen volt már ilyen hangulat Szentpéterváron, mint a kazanyi mérkőzést követő héten. Az emberek úton–útfélen megálltak beszélgetni a történtekről, mindenhol az esélyeket latolgatták. Idős nénikék rikácsoltak hangosan, vitatván, hogy Arsavin vagy Zirjanov legyen–e az irányító, képes lesz–e Timoscsuk és Sirokov visszaverni a CSZKA rohamait, és Oleg Szmirnov folytatni tudja–e szárnyalását. Taxisofőrtől a hentesig mindenki a kezdőcsapaton vitázott, a nép ismét szerette a csapatát! Zenit–zászló volt mindenfelé, kék–fehérbe öltözött a város.

A sajtó és a média mindent megtett a játékosok megszólaltatására, de Alekszandr Gyukov, a Zenit elnökének nyomására hírzárlatot tartottak a nagy meccsig. Tudta mindenki, ha hétvégén győznek, a Zenit, az új orosz bajnokság megalapítása óta először, bajnok lesz! Döntetlennél vagy vereségnél viszont ismét elbukik, és ki tudja, mikor lesz még egy ilyen alkalom? Gyukov tapasztalt közéleti szereplő volt, sajtótájékoztatót ígért a mérkőzés utánra, de a média megértését kérte ez egyszer. Nagy a tét, mondotta, és ezzel most kivételesen mindenki egyetértett.

Dick Advocaat a hét elején megdolgoztatta kissé a tanítványait, de csütörtökön már csak könnyített edzést vezényelt. Itt már a fejekben fog eldőlni a bajnokság sorsa. Újra megnézték a CSZKA legutóbbi mérkőzéseit, aprólékosan kielemezték a játékukat, alaposan felhangolták magukat Advocaat mester tanítványai. A holland edző, a „kis Generális” jól tudta, hogy nem lehet állandó nyomás alatt tartani a fiait.

Arsavin, Timoscsuk és Zirjanov mint a legnagyobb tekintéllyel rendelkező játékosok próbálták enyhíteni a feszültséget néhány anekdotával, de mindenki tudta, ez életük lehetősége. Egy egész város és sok millió szurkoló várja a csodát tőlük.

Természetesen jegyet a mérkőzésre már csak aranyért lehetett kapni, szó szerint és átvitt értelemben is. Rebesgették, hogy szépasszonyok, és nem annyira szépek is, bármit megtettek néhány jegyért. Az üzérek szépen kaszáltak, de egyszerűen nem tudtak olyan árat mondani, amennyiért ne ment volna el egy jegy. Bercsukov még időben felvásárolt a klub pénztárosától száz darab jegyet a barátainak és az embereinek, és a díszpáholya is telt házra számíthatott.

Ahogy az angolok mondják, egyszer minden nagy nap eljön. Hétvégén soha nem látott tömeg indult meg már órákkal a mérkőzés kezdete előtt a Petrovszkij Stadionba. Politikusok, celebek, színészek, különböző hírességek gyülekeztek az év egyik legfontosabb társadalmi eseményére.

Természetesen Guus Hiddink ismét tiszteletét tette, mert nyilvánvaló volt, hogy itt dől el a bajnokság. Ha a Zenit nyer, ő a bajnok, függetlenül a vele azonos pontszámmal álló Szpartak mérkőzésétől, mivel négy pontot vettek el a moszkvaiaktól. Ha a CSZKA diadalmaskodik, akkor ők a befutók, míg ha itt döntetlen lesz, és a Szpartak megnyeri az utolsó meccsét, akkor pedig a sertések nyakába kerül az aranyérem.

Bercsukov ismét a díszpáholyában látta vendégül a szbornaja kapitányát néhány barátjával és üzlettársával egyetemben. Guus Hiddink igazából jobban szerette volna nyugodtabb körülmények között megtekinteni a mérkőzést, de nem hagyhatta figyelmen kívül egy ilyen tekintélyes személy meghívását. Rezzenéstelen arccal várta a kezdő sípszót, kimentve magát a szakmai kérdések alól. Ma nem akart a válogatottról beszélni, a döntőnek is beillő meccs érdekelte csak.

A játékosok megjelentek a kijáróban. Először most is a hazaiak futottak ki a gyepre, akiket természetesen óriási üdvrivalgás fogadott. Az egész stadion kék–fehérbe öltözött, elképesztő volt a hangulat.

A Zenit játékosai elszántan kezdtek bele a bemelegítésbe, az arcokon lehetett látni a feszültséget. Oleg Szmirnov talán most értette meg igazán, amire nagyapja annyiszor utalt a háborús élményei mesélésekor, hogy mit jelent az, amikor kemény férfiak egy közös célért összefogva törnek a győzelemre. Úgy érezte, ölni tudna társaiért, tűzbe ment volna értük.

Pillantása nagyapját kereste, aki kijött unokája meccsére. Háború lesz ez, fiam, háború! – mondta otthon az öreg harcos, és arca egészen kipirult. Évek óta nem nagyon mozdult már ki, de erre a mérkőzésre kihozták a barátai. A volt elitharcos talán újra a fronton érezte magát, mert hatalmas tiszti sapka virított a fején, úgy éltette a Zenitet.

Most érkeztek ki a fűre a Katonák is, a CSZKA harcosai, a vöröskatonák utódai. A volt Szovjetunió egykori kirakatcsapata, a tavalyi bajnokcsapat, megannyi kőkemény csata veteránjai, akik nem kevésbé érezték át a mérkőzés terhét, mint a szentpéterváriak. Arcukon legalább olyan elszántság tükröződött, mint a Zenit játékosain, tényleg háborúnak tekintette minden résztvevő az elkövetkezendő kilencven percet.

A csapatok végeztek a bemelegítéssel, az öltözőkbe ballagtak, hogy megkapják az utolsó eligazításokat. Az egész stadion énekelt, zúgott, folyamatosan skandálták a Zenit nevét, és énekelték az indulójukat. Még két perc, és megjelentek a gyepen a főszereplők. A hangulatot nehezen lehetett volna jobban fokozni, és amikor a választás után Arsavin Zirjanov elé tolta a labdát, elemi erejű hangorkán kerekedett.

XII.

A BÜNTETŐ

Oleg Szmirnov a harmincadik perc után úgy érezte, mindennek vége. A CSZKA uralta a mérkőzést, fölényes magabiztossággal verték vissza a Zenit kezdeti rohamait, majd életveszélyes kontratámadásokat vezettek a péterváriak kapuja felé. Ráadásul Domínguez combja eddig bírta csak, le kellett cserélni.

Advocaat óriási kockázatot vállalt a beállításával, de muszáj volt meghúznia ezt a lépést ezen a mérkőzésen. Alejandro Domínguez nagyszerűen szerepelt a bajnokságban, fontos gólokat szerzett, hallatlan balszerencse, hogy a végjátékra lesérült. Lelke mélyén talán gyanította, hogy az argentin varázsló lába nem fogja bírni az őrületes tempót, de tizenkilencre lapot kért.

A helyére beállt Zaharcsenko fogcsikorgatva vetette magát a küzdelembe. Megpróbálta sértett önérzetét sutba dobni, az utóbbi két mérkőzés sikereire gondolt, miközben tőle rég nem látott vehemenciával csatázott minden labdáért. Társai szinte szárnyakat kaptak tőle, mégis nyomasztó volt a CSZKA fölénye.

Oleg Szmirnov még soha nem játszott ennyire fegyelmezett csapat ellen. Látott nagy csatákat, külföldi sztárcsapatokat, a Dinamo Kijev stadionjában a Barcelonát is figyelhette egészen közelről, de az más volt. Itt most ő is játszott, szerelt, becsúszott, egy percen belül három sprintet is ki kellett vágni. Fiatal, erős teste bírta a terhelést, gondolatban talán már százszor is megköszönte Lobanovszkij mesternek az embertelenül kemény tréningeket, aminek köszönhette elképesztő állóképességét. Ettől függetlenül volt olyan pillanat, amikor úgy érezte, hogy ha ez így marad, ő is el fog fáradni, de ilyenkor még vadabbul vetette bele magát a küzdelembe. Egy nála tapasztaltabb játékos valószínűleg tartalékolt volna, de Szmirnov ma nem mérlegelt.

Erőtől duzzadó játékának mégis volt annyi hozama, hogy a moszkvaiak kezdték respektálni a taknyost. Hallották hírét, látták a mérkőzések videóját ők is, de az nem adta vissza az ifjú titán nem ritkán brutálisan kemény játékstílusát. Nem lépte át indokolatlanul a határt, de azon a sávon mozgott. Félelmet nem ismerve vállalt bármilyen ütközést, belépői nem tűrtek ellentmondást.

A negyvenedik percben történt a katasztrófa. A CSZKA gyors támadást vezetett, okos kényszerítőkkel már bent járt a Zenit tizenhatosán, amikor Sirokov, akinek erre a mérkőzésre járt le az eltiltása, ütközött a katonák középcsatárával. Nem volt durva belépő, száz ilyen van egy mérkőzésen, de a moszkvai ügyesen alakította a szerepét. Nem játszotta túl, rutinosan úgy tett, mintha tényleg a labdára ment volna, csak az avatott szeműek vették észre, hogy igazából arra utazott, hogy szabálytalankodjanak vele szemben. A bíró mindenesetre befújta a tizenegyest, óriási felháborodást keltve ezzel a szentpétervári szurkolókban.

A tömeg őrjöngött, a szurkolók kórusban szidták a bírót, a füttyszó az égig harsant, de a játékvezető komoran mutatott a büntetőpontra. Kisebb lökdösődés alakult ki a labda körül, de most éppen Szmirnov volt, aki elhúzta Sirokovot a feketébe öltözött sípmester közeléből. Majd szétvetette a méreg, ölni tudott volna haragjában, de hirtelen valami soha nem érzett jeges nyugalom söpört át rajta.

Nagyapja történetei villantak be, Zajcev, Kozarenko és társai, akik a legvadabb csata közepette is meg tudták őrizni hidegvérüket. A Vörös Hadsereg legendái, nagyapó megunhatatlan hősei, gyermekkorának misztikus óriásai.

Számtalanszor hallotta hőstetteiket, legtöbbjüket jól ismerte, hiszen minden évben találkoztak néhányszor az öregek, ilyenkor ki nem fogytak a történetekből. Gyermeki imádattal csüngött rajtuk, ahogy megérkeztek nagyapó dácsájába, frissen mosott, vasalt egyenruháikban, melyeken csak úgy ragyogtak a kitüntetések. Mindig hoztak neki valami finomságot, fából faragott géppisztolyt, német katonákat formázó matrjoska babát, töltényhüvelyből készített övet.

Ahogy múlt az idő, és fogyott a vodka, a vén harcosok egyre inkább nekitüzesedtek a mesélésnek. Egyre vörösebb arccal kiabáltak, kúsztak, lőttek, egyikük egy szál késsel már egy egész német hadosztályt legyőzött!

Mégis a legnagyobb hatással Mihail Kozarenko volt a kis Olegra, Misa bácsi, akit mindenki Kalapácsnak hívott. Hatalmas termetű, sörtehajú szibériai medve, csupa ezüst foggal, amiket gyakran kivillantott. Fogait a németek verték ki fogsága alatt, de megszökött, és rettenetes bosszút állt. A kis Oleg úgy nézett rá, mint a háború istenére, ahogy Misa bácsi mesélt a harcokról.

– Az a lényeg, fiam, hogy mindig tartsd őket bizonytalanságban – hangzott most is fülében a rég nem hallott tanács. – Ha csak egy kicsit is kibillented őket, máris te vagy előnyben!

Misa bácsi soha nem járt hadi akadémiára, tiszti iskolája sem volt, de többet tudott a harcról, mint öt professzor. Zsigerből érezte a taktikát, a gerillaharcmodor minden csínját–bínját, egyedülállóan tehetséges volt a túlélésben.

Oleg Szmirnov előtt most megjelent az öreg szibériai napcserzette, ráncokkal barázdált arca, ahogy beszél hozzá, miközben szemei nem tudnak elszakadni a bámulatos ezüst fogsorról. Szinte érezte a vodka nehéz illatát, ahogy a veterán megosztja vele a háború titkait. Csak nyugodtan, ahogy Misa bácsi mindig mondogatta, a jó harcos soha nem veszíti el a fejét…

Szmirnov odaballagott Malafejevhez, a Zenit kapusához, aki idegesen toporgott a gólvonalon. A szemébe nézett, a szbornaja tartalékkapusa hirtelen nem is értette, mit akarhat Oleg egy ilyen pillanatban, de aztán látta az elszánt fényeket a fiatal játékos szemében. Szmirnov közvetlenül a fülébe suttogott valamit, Malafejev ránézett, Szmirnov bólintott, mintha az igazáról győzködte volna, még valamit súgott, majd nyugodtan a tizenhatos vonalához sétált.

Vágner Love, a CSZKA brazil csatára idegesen simította hátra a haját. Ő volt kijelölve a mérkőzés előtt az esetleges tizenegyes elvégzésére, és nem szokott megremegni a lába. Számtalan alkalommal rúgott már büntetőt, és ismerte a kapusok minden trükkjét, de most kissé elbizonytalanodott. Mit akart ez a tacskó Malafejevtől? Mit súghatott a fülébe? Lehet, hogy valami listát vezet a büntetőiről?

A brazil gólgyáros ismert olyan kapusokat a Premjer–Ligában, akik pontosan vezették, ki hogyan és hová szereti lőni a tizenegyest, de egy ismeretlen játékos, aki három hete még a fakóban rúgta a bőrt, mit tudhat vagy akarhat elmondani erről? Lehet, hogy csak színészkedik a kölyök! Megvonta a vállát, kezébe fogta a labdát és letette a tizenegyespontra.

A stadion őrjöngött, fujolt, sípolt és fütyült, de ez nem zavarta egy cseppet sem. Itt ma a bajnokság fog eldőlni, és a CSZKA fogja azt megnyerni! Feltekintett, ilyenkor szeretett a kapus szemébe nézni, de Malafejev a kölyökre tekintett, aki bólintott neki, és kisujját az orrához emelte.

Vágner Love, aki tizenhárom góljával nem mellékesen a bajnokság góllövőlistáját is vezette, hosszú idő óta először elbizonytalanodott. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy szól Zsirkovnak, lője ő a tizenegyest, de aztán elhessegette a gondolatot. Csak nem fog tán megszeppenni egy ifista suttogásától?

A Petrovszkij Stadion változatlanul zajongott, őrjöngött, fütyült, amíg a rasztahajú brazil varázsló elhátrált a labdától, és nekikészült a büntetőnek. Még egyszer feltekintett, a kapus már őt nézte, ekkor pillantása Szmirnovra tévedt. A fiatal játékos is kereste a tekintetét, majd amikor azok találkoztak, a kapusához fordult és ujjaival egy ötöst mutatott annak. Malafejev komoran bólintott, hogy megértette.

Csak szórakoznak, döntötte el magában a brazil, majd nekifutott a büntetőnek. Általában a jobb alsó sarkot választotta, és nagy erővel bombázta oda a labdát, de a lövés pillanatában átfutott az agyán, hogy most talán mégsem oda kellene lőni. Egyetlen tizedmásodpercig tartott csak a bizonytalansága, de ez a tizedmásodperc megváltoztatta az orosz labdarúgás jövőjét!

Vágner Love lőtt, most is a jobb sarokra, de nem olyan elemi erővel, ahogy máskor szokta. Hajszálnyival pontatlanabbul, árnyalatnyival gyengébben, mint egyébként, de éppen ennyi kellett Malafejevnek. Más kapusnál így is gól lett volna, de Malafejev nem véletlenül volt az orosz válogatott keretének a tagja. Nyurga teste szinte megnyúlt, ahogy repült a levegőben, és ujjai hegyével éppen elérte még a labdát, amit sikerült kapufára tolnia. A kipattanó labdára többen is rárajtoltak, de Sirokov érte el leghamarabb azt, és szögletre tisztázott.

A közönség tombolt, visongott, őrjöngött örömében. Eufóriában ünnepeltek, mintha máris megnyerték volna a bajnokságot, míg a néhány ezernyi CSZKA–szurkoló búsan csóválta a fejét az elszalasztott lehetőség láttán…

XIII.

BIKAVIADAL

Hangos csattanással repedt darabokra a pezsgőspohár, ahogy Bercsukov a kivédett büntetőnél megszorította. Kimeredt szemekkel, vörösre vált arccal nézte a büntetőt, lélegzet–visszafojtva, és amikor felszabadult a Zenit kapuja, nem bírt magával:

– Ez az, fiúk! Mutassuk meg nekik azért is, hogy mi vagyunk a legjobbak!

Intett a pincérnek, aki máris újabb pohár pezsgőt varázsolt a kezébe. Bercsukov oda sem figyelve ivott a harmatosan gyöngyöző pohárból, szemét egy pillanatra sem véve le a pályán zajló eseményekről. Amikor a szöglet után a hátrahúzódó Gyeniszov kifejelte a veszélyesen belőtt labdát, és felszabadult a kapu, mosolyogva pillantott körbe. Feszült arcokat látott maga körül, de hát a páholyába csak olyanok jöhettek most be, akik a csapat elkötelezett hívei voltak.

Kivéve természetesen a szbornaja kapitányát, Guus Hiddinket, aki most is a tőle megszokott rezzenéstelen arccal nyugtázta a látottakat. Sztoikus nyugalma nem volt ragadós, a páholyban ülők boldogan lapogatták egymás vállát, miközben a pályán éppen véget ért az első félidő. Odakint a zsúfolt stadionban boldogan énekelt a sikerre éhes tömeg, egy emberként skandálták a Zenit nevét. Mindenki tudta, embertelenül kemény harc lesz még a második félidőben, de a kivédett büntető elfeledtette a szurkolókkal a kissé alárendelt szerepet.

Ekkora tétnél ez valahol érthető is, hiszen a Zenit megalakulásának legfontosabb mérkőzését játszotta, és ha győz, teljesülhet az álom, amire néhány hete már senki nem mert gondolni. Karnyújtásnyira a bajnoki címtől, csak ez járt mindenki fejében, és miután megtudták, hogy a Szpartak vezet Moszkvában kettő nullára, az is borítékolható volt, hogy a CSZKA is kijön sündisznóállásából, ha bajnok akar lenni!

Eddig megelégedtek a biztos védekezéssel esetleg az abból indított gyors kontrákban bízva, de egy olyan csapat, mint a CSZKA, nem elégedhet meg a döntetlennel, ezáltal a második helyezéssel akkor, amikor már a kezükben érezhették az aranyérmet! Erre volt még esélyük most is, de mindenképpen gólt kellett szerezniük a hátralévő játékidőben, mert a Szpartak nem fogja megtenni azt a szívességet, hogy döntetlent játszik.

Bercsukov ritkán ivott, akkor is csak mértékkel. Túl sok embert látott már, akiket az alkohol tett tönkre, és az üzleti életben, ahol oly sikeresen forgott, nem volt helye a bizonytalan döntéseknek. Most mégis intett a pincérnek, hogy hozzon egy újabb pohárral a fenséges Dom Perignonból, mert ezt a feszültséget muszáj volt valahogy oldani. Meglepetésére Guus Hiddink mester is kért egy újabb pohárral, majd ennyit dörmögött maga elé:

– A recibir…

Bercsukov ugyan kidülledt szemmel nézte a pályán újrakezdődő küzdelmet, de most egy pillanatra rátekintett a gondolataiba mélyedő trénerre. Kérdő pillantására a holland szakember fanyarkásan elmosolyodott, majd folytatta a gondolatmenetét:

– Az igazából nagy mérkőzéseken, csakúgy, mint a jó bikaviadalokon, eljön a recibir, az igazság pillanata, amikor a matador, vagy ahogy a franciák nevezik, a torreádor a bika szemébe néz. Hemingway szerint még ezt is lehet fokozni, ez a paso de pecho, az a pillanat, amikor a matador a bika nyakába, a koponyaalap és az első csigolya közé döfi a kardját. Ha hihetünk Hemingwaynek, ez a bikaviadal legnehezebb, legveszélyesebb, érzelmileg legfeszültebb pillanata, mert közben a matador lába nem mozdulhat, csak a muletával, a skarlátszínű posztóval terelheti el a bikát, szinte a teste köré csavarva azt…

Bercsukov egy újabb pillantást vetett a filozofálgató hollandra, aki merengve forgatta a kezében a pezsgőspoharat, majd vállat vont. Őt aztán nem érdekelte, hogy minek nevezte az a vén piás amerikai író az ilyen helyzeteket, meg mi az, hogy nem mozdulhat közben a lába? Kinek, egy futballistának? Ekkora ökörséget!

Gyorsan le is zárta magában a témát, elraktározva magában, hogy fura egy szerzet ez a holland, de hát neki ez most igazából mindegy. Abban igaza van, hogy valóban öldöklő harc folyik lent a pályán, tényleg mint egy bikaviadal, csak nem mindegy, hogy ki marad a homokba fekve, és ki lesz az, aki diadalt arat ellenfelén!

XIV.

AZ UTOLSÓ TÖLTÉNYIG!

Szmirnov kitekintett egy pillanatra a nézőtérre, miközben a Zenit éppen bedobáshoz készülődött az ellenfél térfelén. Talán tíz perc lehetett még hátra élete legfontosabb mérkőzéséből, a kék és a fehér minden árnyalatában játszó, zsúfolásig telt aréna mint egy hatalmas, élő organizmus vonaglott, tombolt, lüktetett előtte. Tízezernyi szív dobbant egyszerre Szmirnov szívével, érezte pulzálásukat, erejüket, akaratukat.

Oleg Szmirnov még soha nem érzett ilyen tapintható feszültséget, soha nem érzett még ilyen vágyat arra, hogy győzzön. Mint egy szagot kapott vadászkutya, úgy remegett, minden ösztöne, minden érzéke előrevitte volna, előre, a Katonák tizenhatosán belülre, ahol gólt lehet szerezni. Mostanra a CSZKA már nagyon beszorult, kilenc emberrel védekezett. Az, hogy tudatosan engedte magára a Zenitet a katonacsapat, egy gyors kontratámadásban bízva, vagy tényleg fáradtak voltak, nem érdekelte különösebben.

Gólt kell szerezni, mindenáron, csak ez dübörgött a fejében, ha kell, átgázol mindenen! Kitekintett nagyapjára, aki megint kijött az unokája és a hőn szeretett Zenitje meccsére, és a hatalmas tiszti sapka láttán átfutott rajta a borzongás. Nagyapja elkapta a pillantását, és felemelte a jobb kezét, majd mutató és a hüvelykujja közt egy képzeletbeli töltényt mutatott verítéktől lucskos unokájának. Gyerekkorában számtalanszor látta ezt a jelet az öregkatonák között, amikor azok már „honvédőre” itták magukat.

Az alaptörténet szerint egy Darázs becenevű őrmestert az alakulatával együtt bekerítettek a németek, majd heves tűzpárbajba keveredtek velük, ahol sorban estek el a vöröskatonák. Többször is megadásra szólították fel őket, de egy idő után már válaszra sem méltatták az ellenséget, csak egymásnak mutatták ujjaik közt tartva a töltényt, hogy nem fogytak még ki a lőszerből, így szó sem lehet alkuról. Órákon át tartott a kilátástalan küzdelem, de a katonák nem adták meg magukat, csak harcoltak tovább összeszorított fogakkal.

Misa Kozarenko, a Kalapács csapata mentette meg őket, akik a veszett lövöldözés hangjára érkeztek, és megfutamították az ellenséget. Már csak két katonát találtak életben az őrjáratból, azok is számtalan sebből véreztek, de még harcolni akartak!

Az őrmester egy fejlövés miatt elvesztette átmenetileg a látását is, ő töltötte a fegyvereket társának, aki két golyót kapott a tüdejébe. Még ezeket az edzett frontkatonákat is meghatotta az a pillanat, amikor a felmentő sereg körbeállta őket, és a két harcos, félig már magánkívül a fájdalomtól és a fáradtságtól, még mindig mutatta ujjaival, hogy van még töltényük!

Az osztag védjegye lett a jel, miután az őrmester és a mesterlövész hosszas lábadozás után a csapat hasznos tagja lett. Először csak egymás között használták a jelet, majd fokozatosan az egész csapat átvette és alkalmazta. A Nagy Honvédő Háború után, a találkozókon előbb–utóbb mindig előkerült a történet. Amikor mutatták egymásnak, mindenki úgy érezte, része a nagy egésznek, részese valami olyannak, amit csak kevesen, a halál árnyékában jártak ismernek és értenek meg.

Oleg jól ismerte a jelet, és most, amikor nagyapja annyi év után ismét mutatta neki, valami hihetetlen melegség öntötte el. Előre, gondolta, előre, és a győzelem meglesz! Egykor ezek a harcosok elindultak, és meg sem álltak Berlinig! Jó lenne most az erejük és a kitartásuk nekik is, ha Berlinig nem is, de a CSZKA kapujáig mindenképpen el kell jutniuk…

A stadion hatalmas óráján már csak két perc volt hátra, amikor a pár perce becserélt Koroljov egy lendületes elfutás végén megpróbált futtából centerezni. Erősen belőtt labdájába belevetődött egy védő, így szöglet következett. Az aréna egy emberként hördült fel, az emberek megérezték a sporttörténeti pillanatot.

Oleg Szmirnov kitekintett a kispadra, ahol Advocaat mester gondterhelt arccal nézte eddig a csatát. Látta Oleg arcán a feszültséget, azt, hogy a fiatal játékos szinte szétrobban a visszafojtott indulatoktól. Bámulatosak a fickó energiatartalékjai, gondolta a mester, és fejével biccentett, hogy menjen fel a szöglethez, majd kezével intett Sirokovnak, hogy figyeljen a védelemben Szmirnov helyére is. Ámbár ha nem szereznek most gólt, mindegy is, ha kapnak, az sem rosszabb annál, mint ha elszalasztanák a lehetőséget a diadalra.

Egy pillanatra elmerengett, majd újra intett Sirokovnak, hogy húzódjon ő is feljebb. Legszívesebben minden emberét előreküldte volna, sőt amennyiben ez lehetséges lett volna, beállt volna ő is a tizenhatoson belül dulakodó, minél jobb pozíciót kereső játékosok közé.

XV.

PASO DE PECHO

Mint a gyerekek a cukrászda kirakatára, úgy tapadtak a páholy üvegfalára a bent tartózkodók. Bercsukov kézfeje egészen elfehéredett, ahogy markolászta a pezsgőspoharat, üzlettársai is izgatottan figyelték a pályán zajló eseményeket, de még a máskor mindig szenvtelen Guus Hiddink arcán is látszott a feszült figyelem. A holland tréner ezernyi nagy csatát látott már, létfontosságú mérkőzéseket, sorsfordító pillanatokat, őt aztán már nem lehetett akármilyen mérkőzéssel kibillenteni legendás nyugalmából. Most mégis megérzett valamit a lent dúló drámából, érzékei az ilyen szituációkra voltak hangolva. Megszámlálhatatlan játékost látott már, tudta, az igazán nagyok ereje itt mutatkozik meg, a sorsdöntő pillanatokban.

A háborús hősök ideje lejárt, a világnak új hősök kellenek. Énekesek, celebek, közéleti személyiségek, élsportolók kora volt már most, ahol nap mint nap kellett bizonyítaniuk a kiválasztottaknak a rátermettségüket.

Guus Hiddink egy pillanat alatt visszaszállt az időben. Habár sokan jéghegynek gondolták, megközelíthetetlen bálványnak, igencsak érzékeny volt a lelki finomságokra. Emlékei közt most felvillant az a vékonypénzű, tizenéves kamaszfiú, aki egy néhány ezer lelket számláló álmos kis hollandiai városkából érkezett egy nagycsapatba, ahol minden edzésen és meccsen meg kellett halnia a pályán, megmutatván társainak és edzőjének, hogy rászolgált a bizalomra. A De Graafschap nem volt egy világverő alakulat akkor sem, de Hiddinknek álmai netovábbját jelentette az a pillanat, amikor felhúzhatta a csapat kék–fehér mezét.

Érdekes módon a De Graafschap is olyan színekben játszott, mint a Zenit, futott át a tréner agyán a gondolat, majd továbbperegtek az emlékek. Látta magát, amikor három remek szezon után leigazolta a még mindig nagyon fiatal játékost a PSV Eindhoven, a három holland óriás közül az egyik. Élete nagy lehetősége volt, és ő megpróbált élni vele.

Habár megtett minden tőle telhetőt, egyszerűen nem tudta magát állandósítani a kezdőcsapatban. Egyrészt elképesztően erős volt akkor az Eindhoven kerete, másrészt sérülések is akadályozták a fiatal, ámbár annál ambiciózusabb játékost abban, hogy gyökeret verhessen a nagycsapatban. Talán a túlzott akarás is közrejátszott sikertelenségében, hiszen éppen egy edzőmeccsen sérült meg úgy, hogy álom maradhatott csak az irányító szerepkör.

A középpályán érezte magát elemében, amikor övé lehetett a karmesteri pálca, már ekkor is megmutatkoztak irányítói, „hadvezéri” képességei. Balszerencséjére ezen a poszton akkor két, a válogatottban is szerepet kapó játékossal kellett felvennie a harcot.

Guus Hiddinket nem olyan fából faragták, hogy harc nélkül feladja a küzdelmet. Lehúzott három idényt, ezalatt játszott harminc mérkőzést, rúgott egy gólt, de ezzel a teljesítménnyel nem győzte meg az Eindhoven vezetőségét, akik az Ajax és a Feyenord árnyékából már igencsak szerettek volna kilépni.

Hiddink a harmadik szezon után visszatért pályafutása meghatározó csapatához, a De Graafschaphoz, ahol csodálatos éveket töltött még el. Mindenesetre már sikerei csúcsán is módfelett érdekelte az edzői munka, ahogy mesterei bevezették a taktikai és stratégiai módszerekbe.

Legtöbb játékostársa csak a vállát vonogatta ezeken az előadásokon, de Hiddink annál inkább figyelt. Ő igen hamar, már a PSV–nél rájött arra, hogy a szerencse forgandó, elég egy balszerencsés sérülés, egy nálad jobb, fiatalabb játékos érkezése a posztodra, vagy csak egyszerűen nem férsz be az új edző elképzeléseibe. Ahogy Udo Lattek, a Bayern München legendás edzője mondta valamelyik elbizakodott játékosának, a kispadot csak néhány méter választja el a lelátótól. Hiddink egy életre megjegyezte ezt a bölcsességet.

Később megfordult még az Egyesült Államokban is, a Washington és a San José csapatát erősítette, majd némi hollandiai kitérő után megkezdte azt a munkát, amire született. Legendásan pedáns edző lett belőle, kemény munkát követelt játékosaitól, sem őket, sem önmagát nem kímélte az alapozásokkor és az edzéseken. Meggyőződése volt, hogy csak tengernyi munkával, a sport iránti alázattal és egymást segítve lehet tartós sikereket elérni. Amelyik játékosán nem ezt érezte, könyörtelenül félretette, legyen az bármilyen tehetséges is egyébként.

Acélkemény stílusának mindenesetre megvolt az eredménye, egykori csapatával, a PSV Eindhovennel elnyerte a legrangosabb európai kupát, a BEK–serleget is. Nem kis elégtétel lehetett az egykor mellőzött játékosnak, hogy bizonyíthatta tehetségét hajdani klubjának. Hiddink arcán a mosoly árnyéka futott most át egy pillanatra, ahogy eszébe jutott az a pillanat, amikor az eindhoveni szurkolók elé léphetett, és a magasba emelte a futballvilág egyik legjobban óhajtott trófeáját!

Hiddink mester most megrázkódott, gondolataiból egy pillantás alatt kisöpörte azt a varázslatos éjszakát. Most új feladatok, új kihívások várnak rá, többek között az orosz válogatott, a szbornaja egységgé kovácsolása! Hiddinket meglepte kissé, hogy az itt talált játékosok mennyire nem profi szemléletűek. Elképesztő fizikai erőben vannak, de taktikailag el vannak maradva a világ futballjától, és a fegyelemmel is vannak gondjaik.

Most a nagynevű edző is az ablaküvegre tapadt, mint a páholy összes vendége. Izgatottan topogtak, alig fértek el, mindenki látni akarta az utolsó pillanatokat, amikor még esetleg be lehetne gyötörni azt az olyannyira kívánt gólt.

Paso de pecho, gondolta ismét Hiddink, az igazság lecsupaszított pillanata. Amikor Valenciában volt edző, a holland tréner kapott néhány jegyet egy bikaviadalra. Igazából nem vonzotta az erőszaknak ez a fajtája, de a látottak mégis elvarázsolták. Volt valami fenséges, valami leírhatatlanul költői, egyszersmind brutálisan valóságos, ahogyan a főszereplők az arénában szembekerülnek a végén egymással. Kifáradva, véresen, kecsesen a matador már ott áll, kezében rezzenéstelenül mered a bika felé a meztelen, vékony kard. Vele szemben több mázsa izom, ín, vér és csont, a fenséges bika, ami tágra nyílt orrlyukaiból hatalmasakat fújtatva vár a döntő roham előtt.

Paso de Pecho. Jöjjön, aminek jönnie kell…

XVI.

HÁBORÚ

Oleg Szmirnov agyában nem kavarogtak Hemingway fennkölt gondolatai a pillanat szépségéről, legalábbis most semmiképp sem. Gondolatait inkább a moszkvai védőkkel való csatározás töltötte ki, ahogy próbált minél jobb pozícióba kerülni a szögletnél. Nem volt egyszerű dolga, a katonák is megérezték, hogy az utolsó roham következik. Szmirnov könyökét, karját hárman is ráncigálták, hátulról valaki irgalmatlan módon belevágott a veséjébe, amikor pedig a tettest keresve megperdült, ráléptek a lábára és meglökték.

Az argentin Domínguez, aki lehúzott már három idényt az orosz bajnokságban, azt nyilatkozta egyszer, hogy az orosz bajnokságban a tizenhatoson belül egy szezon alatt többször ütötték meg, mint eddigi pályafutása alatt összesen. Tekintve, hogy Dél–Amerika talán legkeményebb bajnokságából érkezett, ez azért ad némi rálátást arra, mi folyhat odabent a tumultusban.

Arsavin és Zirjanov toporgott a szögletzászlónál, kis ideig sutyorogtak, majd Arsavin elsétált néhány méterre Zirjanovtól. Kosztya Zirjanov feltekintett, ránézett csapattársára, majd nekifutott, és belőtte a labdát a kapu elé.

A labda erősen érkezett, de kissé alacsonyabban, mint azt Zirjanov szerette volna. Oleg Szmirnov megpróbált felugrani, a nyakában lógó védő meg is tette, de a fiatal beállós nem ugrott, mert megérezte, ez a labda most nem jut el idáig. Így is lett, a CSZKA rutinos, remekül helyezkedő középhátvédje magasra ugorva kifejelte a labdát a kapu elől, még arra is gondosan ügyelve, hogy saját játékosa felé bólintsa azt. A labda nagyot pattanva a CSZKA villámgyors csatára, Szasa Kuznyecov elé került, aki pillanatnyi habozás nélkül tette maga elé azt, hogy megindulhasson a Zenit kapuja felé.

Talán ha nem ilyen erősen érkezik a labda, és Kuznyecov rövidebben tudja átvenni, vagy ha a labda nem pattan akkorát, amikor földet ért, másképp íródott volna a mérkőzés krónikája, és másképpen alakult volna később néhány ember sorsa is, de a futball világában csakúgy, mint az életben, nincsen ha…

A labda kissé hosszabban pattant az átvétel után, Kuznyecov utána eredt, de érkezett szemből az előrehúzódott Sirokov is. Mindkét játékos felmérte, hogy nagyjából egyszerre érkeznek a labdához, és mivel jókora lendülettel futottak mindketten, nem sok lehetőség maradt valami bonyolult figura kivitelezésére.

Sirokov árnyalatnyival előbb ért oda, mint a csatár, mivel ő nagyobb lendületből, szemből érkezett. Pillanatnyi tétovázás nélkül rúgott egy hatalmasat a nagyszerűen felpattanó labdába, csak arra ügyelve, hogy a kapu felé rúgja azt, majd megpróbálta elkerülni a száguldó csatárral az összeütközést.

Az erősen meglőtt bőrgolyó súrolta Kuznyecovot, és kissé irányt tévesztve érkezett be a még mindig emberektől hemzsegő tizenhatoson belüli masszába, ahol most egy égszínkék–fehér alak emelkedett magasba, és tette bele a fejét a szitálva szálló labda útjába.

Igor Zaharcsenko szinte szárnyakat kapott, ahogy a többiek fölé emelkedve bólintotta a játékszert a CSZKA kapujára. Több ezernyi ember bámulta megigézetten a labda útját, a Zenit–szurkolók már gólt kiáltottak, de a másik irányba elmozduló Akinfejev kapus valami elképesztő reflexszel még vetődés közben is vissza tudott nyúlni, és kitenyerelte a léc alá tartó bombát.

Millió és millió ember életét megváltoztatta már ez a játék, amit egy ehhez hasonló egyszerű bőrgolyóval játszanak. Rúgják, dobják, fejelik, paskolják, sodorják, a lényeg, hogy bejutassák valahogy az ellenfél kapujába. A labdarúgás a világ legnépszerűbb sportja, elképesztő pénzek vannak benne, pedig tulajdonképpen egyszerű játék, ámbár valószínűleg éppen ennek köszönheti hihetetlen népszerűségét.

Az a játékszer, amivel ezt a sportot játsszák, és labdának hívják, most magasra szállt, ahogy Akinfejev belekapott az utolsó pillanatban. Szinte megállt a levegőben, ameddig a nehézségi erő szerint szállhatott, és most lefelé hullt.

Bár nem cáfolta meg a fizika törvényeit, és azoknak megfelelő módon esett lefelé, mégis szinte álomszerű volt a mozgása. Mintha vattába esett volna, vagy mikor mézbe ragad egy légy, és úgy próbál szállni, olyan volt a föld felé történő, véget nem érőnek tűnő zuhanása.

A pillanat törtrészéig Oleg Szmirnov is megigézetten bámulta a lefelé hulló labdát, majd elindult irányába. Talán két méterre állhatott attól a ponttól, ahová annak érkeznie kellett, de ez a két méter most két mérföldnek tűnt. Szeme sarkából érzékelte, ahogy három „vöröskatona” is elindul abba az irányba, hogy felszabadítsák kapujukat, egy égszínkék mezes figura is látókörébe került, ahogy mozdul, de Szmirnov már megállíthatatlan volt.

A fejelés után földet ért középhátvéd ugyan közelebb volt a labdához, de az egyrészt a háta mögé esett, másrészt még nem nyerte vissza tökéletesen az egyensúlyát. Sokévnyi rutinja így is arra ösztönözte, hogy ne engedje a labdára mozduló ellenfelet lövéshez, ezért megpróbálta testét az útjába fordítani, de így éppen a saját hátvédtársát akadályozta meg abba, hogy az odaérhessen.

A CSZKA két belső védője nagy csattanással vágódott egymásba, miközben Szmirnovot egyre csak vitte tovább a lendület. Belecsimpaszkodtak a karjába, de Oleget már az sem akadályozta volna ebben a pillanatban, ha a Pamír hegységet akasztották volna a hátára. Testét feldobta, a haját húzták, a karját fogták, törzse vízszintesen szinte lebegett a levegőben, de jobb lába keményen kivágódott, és cipője orrával belekapott az éppen odaérő labdába, hajszállal a kétségbeesetten ollózó jobbhátvéd stoplisa előtt.

A többi már történelem. Szmirnov semmit nem látott kalimpálása eredményéből, ráadásul földet érése után közvetlenül hárman is rajta landoltak, de az eget rázó ordítás hallatán nem volt nehéz kideríteni, hogy gól lett próbálkozása jutalma. Nagy nehezen kihámozta magát az izzadt testek alól, de még mielőtt feltápászkodhatott volna, őrjöngő társai valósággal felrepítették a levegőbe.

Boldogan, euforikus állapotban táncoltak, ugráltak a gyűlölködő pillantások kereszttüzében, de mit sem zavarta ez most őket. A lángoló arcú Szmirnov éppen Zaharcsenkóval és Timoscsukkal kapaszkodott össze önfeledt táncra, majd a bíró szavára véget vetettek spontán ünneplésüknek, hogy a hátralévő perceket le tudják játszani. A szabály az szabály, nem fújhatják le a mérkőzést akkor, amikor abból még három perc hátravan a hosszabbítással együtt.

Szmirnov soha nem tudott elszámolni ezzel a három perccel, semmire nem emlékezett belőle. Önkívületben szerelt, ütközött, futott és csúszott be, egyszer pedig két méterről vetődött bele egy hatalmas lövésbe. A CSZKA harcosai talán már maguk sem hittek igazából a győzelemben, de becsületükre legyen mondva, hajtottak tiszta szívből. Mégiscsak a tavalyi bajnokcsapat lépett fel a Petrovszkij Stadionban ma, és az egykori vöröskatonákat nem olyan fából faragták, hogy harc nélkül adják fel a küzdelmet. Igazi kis háború lett a végére, fetrengésekkel, időhúzással, egyre inkább erősödő, sürgető füttykoncerttel, majd a megváltásként megért hármas sípszóval, ami a Zenit bajnoki címét jelentette be.

XVII.

A NOTESZ

Fent a páholyban Leonyid Bercsukov artikulálatlan hangon üvöltözött a kezében tartott pezsgőspoharat messzire hajítva féktelen örömében. Most tényleg az egész világot szerette volna a keblére ölelni, de kénytelen volt beérni vendégeivel, köztük a félszegen toporgó holland mesterrel. Bercsukov boldogan ölelgette a kínosan feszengő holland edzőt, majd pajtásai felé fordult figyelme, akik jóval inkább tanújelét adták határtalan örömüknek, mint a szbornaja kapitánya.

– Ez a kurva Szmirnov gyerek! – üvöltötte Bercsukov szinte sírva az érzelmektől. – Ennek aztán tényleg helyén vannak a tökei!

Guus Hiddink ugyan nem rendelkezett pontos adatokkal Oleg Szmirnov anatómiai felépítéséről, de őt is megfogta a fiatal beállós emberfeletti küzdeni tudása és győzni akarása. Az ilyen játékosokat szerette a csapataiban, a nyerő típusú embereket.

Számtalan jó játékost látott már hosszú pályafutása alatt, fénylő és hullócsillagokat egyaránt, de tapasztalt edzőként jól tudta, vannak játékosok, akik a nagy pillanatokra születnek. Ez a vodka nevű fickó ott lent az arénában, ez a Szmirnov vagy kicsoda, ez a fiatalember tud valamit, amit nem lehet megtanulni az edzéseken. Erre születni kell, és Hiddink jól tudta, ilyen játékosok nem teremnek minden bokorban.

Lelki szemei előtt most megjelentek annak a varázslatos stuttgarti éjszakának a pillanatai, amikor 1988–ban a PSV–vel elhódították az BEK trófeáját.

Hiddinknek megvolt az a képessége, hogy úgy tudott elmerülni a maga külön világába, hogy a körülötte levők nem vették észre rajta a változást. Most is jó hasznát vette ennek a képességének, ahogyan az önfeledten ölelkező, éneklő, ordibáló oroszok között gondolatban újra ott állhatott a partvonal mellett, és nézte a döntőre bevonuló Benfica csapatát, amely utolsó akadályként tornyosult csapata előtt. Az előtt a csapat előtt, amit negyvenegy évesen, másodedzőből előléptetve vett át Hans Kraaytól, aki lefektette a PSV sikereinek alapjait, de a ház építését és az azzal járó dicsőséget már utódjának hagyta.

Guus Hiddink köszönte szépen az ölébe hullott lehetőséget, és kapva kapott az alkalmon. Nem kesergett azon, hogy Kraay eladta Ruud Gullitot a Milannak, miután a két öntörvényű ember nem tudott kijönni egymással, hanem a sztárért kapott pénzt okosan használva kiváló játékosokkal erősítette meg csapatát.

Hans Gilhaus három gólt vágott a döntőig vezető úton, Wim Kieft huszonkilenc góljával a holland bajnokság gólkirálya lett, míg a dán Sören Lerby igazi vezéregyéniségként viselkedett a pályán. Megszerezték még Ronald Koemant is, és így megerősödve hihetetlen menetelésbe kezdtek a Hiddink–fiókák. Bár mindenki gólzáporos mérkőzéseket várt volna a csapattól, miután kilencvenkilenc, illetve száztizenkilenc gólt rúgtak az elmúlt szezonokban, a szurkolóknak be kellet érniük egy végtelenül letisztult célfutballal.

Az első fordulóban még rúgtak ugyan három gólt a Galatasaraynak, úgyhogy belefért az isztambuli vereség, de ebben a kiírásban utoljára hagyták el vesztesen a pályát. Igaz, a gólzáporos győzelmek is eltűntek a repertoárból. A bécsi Rapidot ugyan még oda–vissza megverték, de ezzel be is fejeződtek a győzelmek. Kínkeserves döntetlenek a Bordeaux ellen, idegenben rúgott góllal teljesítve a célt, majd az elődöntőben a Real Madrid!

A holland edzőnek még most, annyi év távlatából is megborzongott a háta, amikor arra a felejthetetlen csatára gondolt a varázslatos Santiago Bernabéu Stadionban. Kilencvenezer fanatikus spanyol őrjöngött, amikor a mexikói Hugo Sanchez a hatodik percben bevette van Breukelen hálóját, a világ összedőlni látszott!

Hiddink mester szívét újra átjárta a büszkeség, hogy „fiai” nem roppantak össze a hatalmas nyomás alatt. Néhány perc alatt rendezték soraikat, a holland játékosok vállvetve küzdöttek a belga és dán légiósokkal, és töretlen harci szellemük meg is hozta gyümölcsét. Egy villámgyors kiugratás után a szürke eminenciás Linskens egyenlített. Kínosan eltörte a labdát, az szinte bevánszorgott a kapus lába alatt, de a hatás leírhatatlan volt.

A tömeg elnémult néhány pillanatra, a spanyolok egyszerűen nem akarták elhinni, hogy odahaza gólt kaphattak, míg a PSV játékosai szinte szárnyakat kaptak. Innentől kezdve azt játszhatták, amire Hiddink mester képezte őket, a brutális erőnlétre épülő célfutballt.

Bár már számtalan mérkőzést látott azóta is a holland edző, azokat a pillanatokat soha nem lehet kitörölni az emlékeiből. Egy–egy maradt a madridi mérkőzés végeredménye, a spanyolok egyre kétségbeesettebb próbálkozásait a hollandok egyre magabiztosabban verték vissza, nem feledkezve meg a gyors kontratámadások adta lehetőségeikről sem. A madridiak sem mertek mindent egy lapra feltéve rohamozni, intő jel volt a három passzból bekapott gól számukra is.

A visszavágó nem hozott sok szépséget, de a gól nélküli, irgalmatlan csatában elért döntetlen egyenes utat jelentett a döntőbe. A bajnokcsapatok Európa–kupája a klubfutball leginkább kívánt trófeája, azt elhódítani egy olyan kis csapatnak, mint amilyen a PSV ekkor még volt, szinte felfoghatatlan bravúrnak számított.

A sportújságírók, a szakértők fanyalogtak, jobban szerették volna a Madrid világsztárjait, Emilio Butragueñót, Michelt, Hugó Sanchezt, Camachót látni, mint a gépfutballt játszó hollandokat, de a futball már csak így van kitalálva!

A szép futballért rajongók bíztak a Benfica játékosaiban, akik szerettek volna már kilépni a saját árnyékukból. Az idősebb szurkolók még emlékeztek Eusébio, Torres, Augusto, Simões varázslataira, káprázatos góljaikra, de bizony ez a Benfica már messze volt a hatvanas évek elejének csodacsapatától.

Hiddink mesternek most eszébe jutott az a történet, mely szerint, amikor kétszer egymás után megnyerte a BEK–et a Benfica, és a csapat legendás edzője, Gutmann Béla fizetésemelést kért, az elbizakodott vezetők menesztették a magyar származású trénert. Gutmann feldühödve hagyta ott a filléreskedő vezetőket, dühében odavágva, hogy száz évig nem fognak nyerni semmilyen nagy kupát!

Akkor megmosolyogták a magyar edzőt, azóta számtalanszor megbánták a döntésüket. Habár csodálatos csapatot kapott készen az utódja, mégis sikerült elveszítenie a következő idényt, és a nagyhírű Benfica, bármilyen hihetetlennek is tűnik, azóta sem nyert nagy kupát, pedig már hat döntőt játszottak azóta.

Ugyan Guus Hiddinktől mi sem állt távolabb, mint a babona, most mégis megborzongott, amikor a híres eset eszébe jutott. Volt annyira jó edző, hogy kihasználja a legenda erejét, és valósággal fanatizálta játékosait a döntő előtt.

Fanatizálni persze csak olyan játékosokat lehet, akik maguk is fogékonyak az ilyesmire. Hiddink mindig is jó érzékkel találta meg az ilyen típusú játékosokat, és miközben leperegtek előtte az egykori stuttgarti döntő képsorai, a gól nélküli kínlódás, ahol bár közelebb álltak a győzelemhez, sokak szerint minden idők legrosszabb BEK–döntője volt, a zsebébe nyúlt.

Ismét látta maga előtt a fáradt gladiátorait, ahogyan a százhúsz perc viaskodás után a kijelölt játékosok a tizenegyesponthoz ballagnak, hogy utolsó erejüket összeszedve tovább harcoljanak csapatukért. Koeman, Kieft, Nielsen, Vanenburg és Sören Lerby nem hibázott most sem, ahogyan a portugálok sem.

Egyesével következtek most már a játékosok, innentől az idegek csatája folyt a pályán. Hiddink előtt tovább pergett a film, ahogy Jensen higgadtan értékesítette a büntetőt. Hiddink ma sem tudta volna megmondani, honnan vették játékosai azt a hihetetlen lelki erőt és magabiztosságot, amivel sorban odaálltak a büntetőponthoz, hogy ország–világ előtt megmutathassák, nem lehet őket leírni.

Minden húr elpattan egyszer, ha sokáig feszítik. Most a portugáloknál pattant el, az amúgy jól játszó Veloso hibája után pedig Európa Hiddink és a fiai lábainál hevert! A világ tetején, gondolta akkor Hiddink, és még most is megborzongott az emlékek hatására…

Kivette zsebéből hírhedt noteszét, felütötte, kicsit lapozott benne, majd a körülötte tomboló hangzavartól egy pillanatra sem kizökkenve akkurátus betűivel felírta az utolsó lapra: Oleg Szmirnov.

XVIII.

NAGY PÉTER ÁLMA

A Romanov–ház, Szentpétervár legfelkapottabb vendéglátóhelye zsúfolásig telt ezen az éjszakán, amikor a Zenit labdarúgói megszerezték a hőn áhított bajnoki címet. Mindenfelé boldog, önfeledt arcokat lehetett látni, kékben és fehérben pompázott mindenki, és ez a mindenki ma mindenkit szeretett! Néhány nekivadult amazon már szinte meztelenül vonaglott, táncolt a pattogó zene ritmusára, egy gyönyörű, szőke, hosszú combú leány pedig egy vékony kék–fehér boába volt mindössze öltözködve.

Ő fent állt a pulpituson egy fémrúd mellett, és miközben érzékien mozgatta csodálatos testét, szőke hajzuhatagát néha megrázva fokozta a hatást, alatta szájtátva, ordítva őrjöngtek a férfiak a csábtánc láttán. Mellettük kuszán kavargott a tömeg, mindenütt összeborult párokat lehetett látni. Egy testes, idősebb hölgyemény egyik jókora, kissé már megereszkedett mellét lecsupaszítva kínálta fel egy borostás férfinak, másutt hárman–négyen tapogatták egymást gátlástalanul, összegubancolódva, mégis boldogan.

Carszkoje Szelo, a cárok nyaralója, ahogy ezt a szigetet nevezték, ahol a Romanov–ház is működött, gyönyörű helyen feküdt. Nagy Péter cár 1703–ban kezdett hozzá, hogy felépítsen egy várost a semmi közepén, azt saját égi patrónusáról elnevezve. Hagymázasnak tűnő álma, hogy itt, északon, ezen a mocsaras területen életet lehet lehelni e vad tájba, idővel megvalósulni látszott. Azt tartják, harmincezernél is több muzsik halt meg, hogy Péter álma teljesülhessen, hogy Puskin szavaival élve „ablakot nyisson Európára”.

A csoda létrejött, számtalan könnycsepp és élet árán felépült „Észak Velencéje”. Több mint kétszáz éven át volt Oroszország fővárosa, átélt háborúkat, forradalmakat, ostromokat, blokádot, látott cárokat koronázni és eltemetni, őrjöngve ünnepelni és orvul meggyilkolni. A neve volt Szentpétervár, Petrograd, Leningrád, hogy most aztán újra Szentpétervárként ismerje a világ.

Hihetetlenül szép épületek emelkedtek lépten–nyomon, ahogy egykor a város híres lakója, Puskin papírra vetette, a „város gránitba öltözött”. Dosztojevszkij szerint a „világ legmesterségesebb városa”, de nevezték a „Paloták Városának”, Északi Fővárosnak is, míg a szentpéterváriak egyszerűen csak „Pityernek”.

Az egykori Petrodvorec szigete, ma Peterhof, ahol Nagy Péter cár rezidenciája is helyet kapott, maga a csoda a parkjával, szökőkútjaival, vízeséseivel, szobraival és pavilonjaival. Az orosz Versailles, ahogy néhányan nevezték, de a szentpéterváriak már unták ezeket az összehasonlításokat. Az ő városuk a legszebb a világon, nem kell azt mindenféle puhány európai tákolmányhoz hasonlítgatni!

Az Ermitázsban Michelangelo, Leonardo és Rembrandt képei függtek El Greco és Rubens mellett, a hajdani Remetelak mára a világ egyik leghíresebb múzeumává vált. A város egy időben mágnesként vonzotta a művészeket, zenészeket, a cári udvar fényűzése szinte egyedülálló volt Európában.

A város számtalan híresség lakhelye volt a századok során, itt írta fel a nevét Puskin, Dosztojevszkij, Gogol és Ahmatova a világirodalom aranylapjaira, míg Glinka, Muszorgszkij, Rimszkij–Korszakov, Csajkovszkij, Sztravinszkij és Sosztakovics a zenében alkotott maradandót. A pétervári balett fénykorát élte Szergej Gyagilev idejében, ez a város látta Vaclav Nyizsinszkijt és Anna Pavlovát táncolni!

Itt pallérozódott Nurejev, a balett apostola, és itt születtek olyan hírességek, mint Szergej Jutkevics filmrendező, Kirill Lavrov, a szovjet idők ikonikus filmsztárja, El Kazovszkij festőművész, vagy Oleg Szalenko labdarúgó, aki az Egyesült Államokban rendezett világbajnokság társgólkirálya lett hat góljával.

E városban született, alkotott és írta át az orosz könnyűzenét Viktor Coj, akinek korai tragikus halála után több mint hatvan fiatal lett öngyilkos, mivel Coj nélkül nem látták értelmét az életnek, és nem utolsósorban ebben a városban született Vlagyimir Putyin, az Oroszországi Föderáció elnöke is.

Most itt, a Romanov–ház fényűzően berendezett, hatalmas, díszes termében, ahol egykor a cári családhoz közel álló arisztokrata előkelőségek adtak estélyeket, egy alaktalan, amorf massza vonaglott kéjesen, kielégülten, izzadságtól és vodkától bűzösen. A bálterem erkélyén állt Oleg Szmirnov legjobb barátjával, Jurij Koroljovval, és az alattuk hömpölygő emberáradatot figyelték.

Jócskán ittak már ők is, Oleg természetesen csakis Smirnoff vodkát volt hajlandó fogyasztani, és a nőket méregették. Mindenféle típus képviseltette magát, alacsony, magas, a vékonytól a testesebbig, a csitritől az éltesebb matrónákig, és valószínűleg nem akadt a teremben egy nő sem, aki ma visszautasította volna a Zenit hősét. A Mágust, aki elhozta végre a bajnoki címet a kék–fehéreknek, a Megváltót, akiért annyit imádkoztak.

Oleghez hirtelen egy párductestű leányzó tapadt a semmiből előkerülve, hullámos fekete haja alól éjfekete szemek villogtak elő. Volt valami ragadozószerű a mozdulataiban, ahogy pompás testét, izmos lábait most folyondárként fonta a meglepett játékos köré, míg barátnője tekintélyes melleit szinte belepréselte Koroljov arcába, így követelve magának egy kis figyelmet.

A két fiatal először meglepődött, de a dübörgő zene, az elfogyasztott alkohol és a végletekig fokozott adrenalin nem hagyott kétséget azzal kapcsolatban, hogy mi lesz az est vége, annál is inkább, mivel a leányzók nem is rejtették véka alá terveiket.

– Itt vannak a mi hőseink! – sikkantotta a fekete leány. – Mióta keresünk benneteket!

Társnőjére pillantott, hogy támassza alá a keresés tényét, de ő úgy gondolta, elég már a beszédből, jöjjenek a tettek! Jókora melleit valósággal belegyömöszölte Jurij Koroljov szájába, semmi kétséget nem hagyva afelől, miért is keresték a Zenit fiataljait. Jurij kiszabadult egy pillanatra a tekintélyes húsgolyók fogságából, cimborájára pillantott, de az már beletemette magát a fekete szépség áramvonalas testébe.

Jurij Koroljovot sem fából faragták, fittyet hányva a társadalmi normáknak természetes egyszerűséggel belemarkolt a testes szőke méretes hátsó felébe. A leányzó készségesen felnyögött, ha lehet, még jobban hozzátapadt a nagyszerű alkatú futballistához, csak úgy áradt belőle a buja vágy.

Habár Szmirnovot és Koroljovot nem lehetett éppen a prűdség vádjával illetni, arra a pontra azért még nem jutottak el, hogy a nagy nyilvánosság előtt hódoljanak ösztöneiknek. Oleg most kebelbéli barátjára tekintett, mivel ő volt hazai pályán, és az egy pillanat alatt megértette társa ki nem mondott kérdését.

Fejével a gazdasági irodák felé intett, ahová a vendégeknek tilos volt ugyan a bemenetel, de neki mint a tulajdonos öccsének szabad bejárása volt. Itt, a cég iratait őrző szekrények mellett vesztette el a szüzességét is néhány hónapja, akkor a bátyja intézett neki egy csinos, készséges futballőrült szurkolólányt, és a szobát azóta is igénybe vette már néhány alkalommal.

A lányok is megérezték, hogy elérkezett a pillanat, amikor szorgalmuk és kitartásuk eléri célját, mert engedtek egy kicsit a szorításon, és boldogan lépegettek az irodák felé. Már az ajtó előtt álltak, és Koroljov éppen a biztonsági embernek akart szólni, hogy engedje be őket, amikor eléjük toppant Igor Zaharcsenko, a sokáig mellőzött középcsatár, aki az utolsó három meccsen nyújtott teljesítményével nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy végül a Zenit nyakába kerüljön a bajnoki cím.

A centert két enyhén kapatos nő ölelte át két oldalról, szemmel láthatóan anya és lánya, akik vetélkedtek abban is, melyikük mutat többet dús idomaikból. Az anya állt pillanatnyilag győzelemre, neki valósággal kibuggyantak jókora mellei az amúgy is szűknek tűnő sötétzöld selyemruhácskából, de a leánya nem sokkal maradt el mellette kihívó megjelenés tekintetében.

Szmirnov és Koroljov csodálkozva torpant meg, mintha rajtakapták volna őket valami tiltott dolgon, de rátekintve Zaharcsenko máskor amúgy rideg, távolságtartó arcára, amin most valami euforikus öröm látszódott, csak kérdőn tekintettek játékostársukra.

– Oleg Romanovics – kezdte mondókáját Zaharcsenko, szinte kínosan feszengve, de tiszteletteljesen –, tudom, hogy a múltban voltak kisebb nézeteltéréseink, de kérem, tekintsünk el ettől, és ünnepeljük inkább ezt a csodálatos sikert!

Habár Szmirnov a lelke mélyén valóban orrolt a nagyszájú centerre, de ezen a napon, itt és most talán még Adolf Hitlert is átölelte volna, nemhogy azt a játékostársát, akivel együtt vívták ki imádott klubjának a bajnoki címet. Nagyvonalúan csak intett, hogy szóra sem érdemes, majd látván, hogy Zaharcsenko ennél azért többre vágyik, megszólalt ő is:

– Ugyan már, Igor Mihajlovics, ilyesmi előfordul a pályán. A baj akkor kezdődik, amikor valaki lehozza magával a sérelmeket a fűről…

Szmirnov a maga részéről le is zárta a témát, annál is inkább, mert a csodás alakú fekete szirén egyre türelmetlenebbül topogott mellette. Szőke társnője is kiengedte a fehér, kocsonyaként remegő húsgombócok közül Koroljovot, hogy utálkozó pillantásokat vethessen a Zaharcsenkót ölelő nőkre. Természetesen azok sem maradtak a megvető pillantások tekintetében adósai, majd a fiatalabb odavakkantotta:

– Mit bámulsz, te tehén?

Több sem kellett a szőkének, azonnal leringyózta vetélytársnőjét, a megsértett delnő anyja is bekapcsolódott a szóváltásba, ő persze egyből vén kurva lett, aki jobban tenné, ha már otthon maradna, és gyógyítgatná a csúzos lábait! Innentől a folyamat megállíthatatlanul gördült tovább, a fekete párduc is becsatlakozott társnője védelmében, csak pillanatok kérdése volt az első pofon.

A három játékos próbálta volna szétszedni a nekivadult nőket, de mint kiderült, a testes szőke és a fiatalabb leány nem először találta meg már egymást. Most éppen elfértek volna egymás mellett is, de az elfogyasztott alkohol és a sértett önérzet nem engedte a békés utat.

A drabális szőke unta meg a verbális párbajt. Ugyan Koroljov megpróbálta visszatartani, de csak annyit ért el, hogy elszakította a melltartója pántját. A kibuggyanó húsgömb láttán Zaharcsenko női felvihogtak, ami csak olaj volt a tűzre. A szőke lekevert egy betyáros pofont a viháncoló fiatalabb nőnek, majd hogy ne illethessék elfogultsággal, az anyjának is kiutalt egy maflást.

A Zaharcsenko–babákat sem kellett félteni, az anya belekapaszkodott a szőke dús hajába, a leánya pedig hol ököllel ütötte, hol rugdalta áldozatát, aki visítva próbált kiszabadulni a szorításból. A fekete mamba is kitépte magát Szmirnov karjaiból, egy karaterúgással a földre küldte a verekedő család idősebb tagját, majd kiszabadult társnőjével most már egyesült erővel ugrottak neki a fiatalabb családtagnak.

Éktelen visítozás, ordibálás, káromkodás kísérte akciójukat, számolatlanul zuhogtak az ütések, a nagy tumultusban Zaharcsenko durván ellökte Jurij Koroljov nőjét, aki a földre huppant. Jurij számon akarta kérni társától a beavatkozást, felé mozdult, de balszerencséjére a földön hempergő anya most belekapaszkodott a lábaiba, ellenségnek nézve őt is.

Koroljov elveszítette az egyensúlyát, és Zaharcsenkónak esett, aki ösztönből, automatikusan ütött. A földre hanyatló barátja láttán az eseményeket eddig inkább a humoros oldaláról figyelő Szmirnovnál is elszakadt a cérna, pillanatnyi tétovázás nélkül ütötte le Zaharcsenkót.

Most már jóformán mindenki ütött mindenkit a társaságból, a nekivadult nőstények a szemükbe lógó hajuktól és a monokliktól nem látva vaktában hadonásztak és karmoltak, rúgtak mindenkibe. Koroljov a földről feltápászkodva jókorát rúgott Zaharcsenkóba, majd azzal a lendülettel úgy vágta nyakon a hadonászó, karját véresre karmoló fiatalabb Zaharcsenko–babát, hogy az szó nélkül csuklott össze.

Nem tudni, mi lett volna a vége az egyre vadabbá váló társasági eseménynek, de ekkor kivágódott az iroda ajtaja, és testőrei élén megjelent az ajtóban Grigorij Koroljov is, a Romanov–ház tulajdonosa. Emberei szempillantás alatt szétszedték az egyre csak kalimpáló, visítozó nőket, nem fukarkodva az ökölcsapásokkal és karfeszítésekkel, majd az állva maradt Szmirnovra és Koroljovra tekintett Szentpétervár egyik legfélelmetesebb alakja.

– Ez mi volt? – intett fejével a mozdulatlanul fekvő Zaharcsenkóra, majd a még mindig acsarkodó nőkre utalva.

– Ők kezdték – kezdte volna mondani Jurij, de bátyja durván letorkollta.

– Azt kérdeztem, ez mi volt? – rekedt hangon kérdezett, nem kiabált, Szmirnov hátán mégis valami jeges félelem futott át. Nem volt egy ijedős alkat, utoljára nagyapjánál, Szibériában érzett ilyesmit, amikor a tajgán szembetalálkoztak egy tigrissel. Amikor azokba a szemekbe pillantott, akkor érzett hasonló érzést, mint most, amikor ennek a különös embernek a szemébe nézett.

– Nézd, Grisa – mondta volna Jurij, de bátyja megsemmisítő pillantására gyorsan elhallgatott.

– Utoljára kérdem, mi volt ez?

Habár nem sok kedve volt magyarázkodni, most Oleg Szmirnov úgy érezte, neki kell válaszolnia.

– Elnézését kérjük, Grigorij Petrovics, de sajnos belekeveredtünk akaratunkon kívül egy verekedésbe. Tudjuk, hogy ez az ön mulatója, és végtelenül sajnáljuk, de egyszerűen így alakult. Tudja, a bajnoki címet ünnepeltük éppen, és a lányok összevesztek azon, hogy ki jutalmazhasson meg bennünket kellőképpen – tette hozzá ravaszul. Agyában kétségbeesetten kergették egymást a gondolatok, de paraszti bölcsességgel tudta, Jurij bátyjának közismert futballszeretetére kell játszaniuk, ha meg akarják úszni a dolgot valahogy.

Grigorij Koroljovon most is a Zenit kék–fehér meze feszült, természetesen maga is ott volt néhány órával ezelőtt a Petrovszkij Stadionban, ahol éppen az előtte álló fiatalember, nem mellesleg az öccse legjobb barátja harcolta ki a bajnoki címet. Első dühét visszanyelte, hiszen nem először verekedtek már össze a Házában a vendégek, bár annak nem örült, hogy a kedvenc játékosai is belekeveredtek egy ilyen ügybe. Mint mindig, most is gyorsan döntött.

– Borisz – szólt oda a biztonságiak főnökéhez –, a lányokat vigyétek a mosdóba, és öntsétek le hideg vízzel őket. Ha nem nyugszanak le, dobjátok ki őket, de ne feltűnően!

A nők kérdését így megoldva intett a két cimborának, hogy kövessék, míg Zaharcsenkót két embere nyalábolta fel, és követték vele főnöküket az irodájába. Négy kigyúrt, fekete pólós biztonsági ember, hátukon a Romanov–ház Security felirattal, másodpercek alatt összeszedte a most már megszeppent amazonokat, hogy aztán villámgyorsan eltűnjenek velük a női mosdó ajtaja mögött.

Az irodák előtt csak egy kétméteres óriás maradt, aki kifejezéstelen arccal nézte a civakodásra összeverődött szájtátikat. Két perc múlva már mintha mi sem történt volna, folyt tovább a fékevesztett mulatság a hatalmas bálteremben.

XIX.

MIHAIL GORBACSOV ÁLMA

A nyolcvanas évek közepére már minden eresztékében recsegett–ropogott az az óriási birodalom, amely nem sokkal előtte még a világ egyik vezető hatalmának számított. A Szovjetunió, ez a mesterségesen fenntartott szövetség ezer sebből vérzett, vagy egyszerűen csak kinőtte a kabátját. A központi tervezés hibát hibára halmozott, és már nem lehetett mindent megoldani erőből, mint addig. A gazdasági mélyrepülés, a hidegháborús fegyverkezés esztelen versenyfutása, az afgán háború évi ötmilliárd dolláros költségei, a nemzetiségi kérdések csak a jéghegy csúcsát képezték: mindenképpen változásnak kellett következnie, különben önmagát falta volna fel az egykori világhatalom. Ebben a gazdasági, társadalmi káoszban tűnt fel egy nagy formátumú politikus, Mihail Gorbacsov, a Párt első titkára.

Az általa szorgalmazott „puha reform” program nem tetszett mindenkinek, de Gorbacsov következetes maradt: leváltotta a Külügyminisztérium éléről azt az Andrij Gromikót, akit a külföld csak „Nyet úrként” emlegetett. Az uszkorenyije, a gyorsítás szerepelt első helyen Gorbacsovnál, hiszen a gazdaság haldoklott, majd ezt követte a peresztrojka, az átalakítás.

A nemzetközi életben ilyen új fogalmakkal ismerkedtek meg, míg odahaza Gorbacsov szent háborút hirdetett az egyre inkább elharapózó alkoholizmus ellen: betiltotta nyilvános helyeken az alkoholfogyasztást, alkoholgyárakat zártak be, a filmekből kivágták azokat a részeket, ahol isznak az emberek. Természetesen ezeknek a drákói intézkedéseknek semmiféle foganatjuk nem volt, ellenben az állam elképesztően nagy bevételektől esett el a nem kellőképpen átgondolt megszorítások eredményeképpen.

Hamarosan itt is érvényesült a piac örök törvénye: ahol kereslet van, ott előbb–utóbb kínálat is lesz. Gombamód szaporodtak a lepárlók, titkos szeszfőzdék, virágzott az alkoholcsempészet, a feketepiac soha nem látott méreteket öltött. Gazdasági elemzők szerint az államot évi százmilliárd rubel bevételkiesés érte egy tollvonással! Sokak szerint ez volt az első, a döntő lépés a Szovjetunió megszűnéséhez vezető úton…

Az orosz embereket nem hatotta meg Mihail atya gondossága, amellyel az egészségüket féltette. Ők nem foglalkoztak gazdaságpolitikával, egészségeséletmód–tanácsadásra sem jártak, ellenben rendkívüli módon sérelmezték, hogy kedvenc időtöltésükben korlátozzák őket. Talán Mihail Gorbacsovnak és tanácsadóinak tanulmányozniuk kellett volna az Egyesült Államok történelmét, ahol 1920–ban már akadt egy hasonlóan kudarcra ítélt kísérlet. A Volstead–törvény volt az Államok talán legotrombább, de mindenképpen legköltségesebb kísérlete az emberek megváltoztatására anélkül, hogy erről az embereket megkérdezték vagy meggyőzték volna.

A tizenhárom évig tartó alkoholtilalomnak túl azon, hogy százmilliókban mérhető bevételtől fosztotta meg az Államokat, más hozadéka is volt: ekkor alakult ki és erősödött meg a szervezett bűnözés. Az Al Caponék, Meyer Lanskyk és Bugsy Siegelek kora volt ez, mérhetetlen vagyonokat tömve a zsebükbe, miközben emberek százai vakultak meg vagy bénultak le a házilag kotyvasztott förmedvényektől.

Ahogy mondani szokták, a pokolba vezető út jó szándékkal van kikövezve. Habár a kitűzött cél mindenképpen dicséretes volt, egész egyszerűen nem működött a dolog. A gazdasági világválság ugyan jelentősen visszavetette a feketekereskedelmet, de egy olyan iparágat nehéz elengedni, ami csak Al Caponénak évi hatvanmillió dollárt hozott a konyhára.

Ugyan 1929 után már nem folyt át ilyen hatalmas összeg a sörcsapokon, de a maffia csak akkor vonult ki az illegális szeszkereskedelemből, miután 1933–ban megszüntették a prohibíciós törvényt. Ez volt az USA történelmének egyetlen olyan alkotmánymódosítása, amit visszavontak.

Az Egyesült Államokban már magát a társadalmat veszélyeztette ez az elhamarkodott törvény, de a megszüntetése után sem lett egyből rend. Ott sem, mint ahogy ebben a hatalmas, ezerarcú birodalomban sem, amit ekkor még Szovjetunióként ismert a világ. Habár Mihail Gorbacsov célkitűzése elsődlegesen nem ez lehetett, de néhány ezer kiváltságos és merész ember itt is hihetetlenül meggazdagodott az alkoholtörvények miatt.

Ilyen volt Pjotr Koroljov is, a kiszolgált katona, aki először csak tétován, kicsiben árulta a család ősi lepárlóján készített vodkát, majd a megnövekedett kereslet kielégítésére egyre nagyobb volumenben kezdett el foglalkozni az „alkoholbiznisszel”. Lepárlókat, szeszfőzőket gyártottak és üzemeltettek, először csak házilag barkácsoltakat, majd vérszemet kapva már iparszerűen űzték a szakmát.

Egykori katonatársait sorra megkereste, valóságos magánhadsereget verbuvált kemény, harcedzett, fizikálisan hihetetlenül edzett, hozzá hű bajtársaiból. Ezek az emberek kivétel nélkül a Gorbacsov–féle katonai tisztogatás áldozatai voltak, a peresztrojka, a „felülről diktált forradalom” hozadékaként szélnek eresztett magasan képzett katonák, akik mélységesen csalódtak a rendszerben.

Kegyetlen, kíméletlen harcok követték egymást, konkurens szeszfőzőkkel, csempészekkel, rendőrökkel, nem ritkán véres leszámolásokkal. Az amerikai szesztilalom idejéről már rengeteg film készült, sokszor alaposan eltúlozva a dolgot, de ami ebben az időben a Szovjetunióban lejátszódott, az hasonlóan drámai és könyvekbe illő volt, még ha nem is kapott akkora publicitást.

Pjotr Koroljov, ez a kőkemény katona nehezen viselte elbocsátását, keményen ivott, majd amikor belekezdett a szesziparba, napokig nem is látta családját. Nem voltak ritkák a veszekedések, Pjotr néha bizony eltángálta feleségét, aki leányuk tragikus halála után el is hagyta a férjét, és hazaköltözött grúz szülőföldjére. Grigorijt is megviselte húga halála, de ő mégis imádott apja mellett maradt. Befejezte a középiskolai tanulmányait, de okulva apja sorsán, nem a katonai pályát választotta, mint azt gyermekkorában tervezte.

Korát meghazudtoló előrelátással tanulmányozta a megváltozott viszonyokat, végül a kereskedelem, a vendéglátás és az idegenforgalom felé fordult figyelme. Megérezte az új idők szavát, nyelveket tanult, a hétvégeken és nyaranta pedig vendégeket kalauzolt Carszkoje Szelo szigetén. Bár imádott focizni, és eleinte a szíve szakadt meg azon, hogy míg gyermekkori társai a ragyogó napsütésben rúgják a bőrt, vagy birkóznak a fűben, addig ő a borostyánteremben vagy a zöld ebédlőben tart vezetéseket, de összeszorította a fogát, és tovább dolgozott.

A profi idegenvezetők először felháborodtak azon, hogy egy pattanásos képű kamaszt ültetnek a nyakukra, de elég volt Pjotr Koroljovnak és egy hajdani afganisztáni veterán cimborájának egy kávét meginni az igazgatónál, hogy az ifjú Grigorij zöld utat kapjon, persze felügyelettel.

Grisa Koroljov élt a lehetőséggel. Példás szorgalommal készült a tárlatvezetésekre, figyelmesen hallgatta tapasztaltabb társait, mindent elraktározott. Agya szivacsként fogadta be az információkat, rengeteget kérdezett, figyelt, jegyzetelt, lassacskán az idősebb előadók is megszerették a tisztelettudó, figyelmes fiatalembert. Nem váratott persze sokáig magára a bemutatkozása sem. Addig többnyire tolmácsként használták, de tizenhat évesen már elvihette első csoportját is, amit még sok száz követett az évek során.

Imádta a feladatát, főleg miután rájött arra, hogy számtalan módja van még a pénzkeresésnek munkája kapcsán. Idővel kiderült még néhány olyan képessége, aminek nagy hasznát vette: ragyogó nyelvtehetségét kihasználva az angolon és a németen kívül megtanult még spanyolul, franciául és olaszul is, majd valami különös sugallat hatására elkezdte a perzsa és a pastu nyelvleckéket apja kiérdemesült harcostársai segítségével.

Az idő homokóráján közben persze peregtek a homokszemek. Gorbacsov reformjai, a glasznoszty évei, a szólásszabadság, Nyina Andrejeva híres írása, a gazdasági társaságokról hozott törvények, a keleti blokk drámai összeomlása, Borisz Jelcin fellépése összekeveredtek Grigorij Koroljov életében az első szexuális emlékekkel, az egykori elitharcosoktól vett kőkemény edzésekkel és a veteránokkal végrehajtott akciókkal, ahol tizenhét évesen először ölt életében.

Nappal készséges és rátermett idegenvezető volt, hatalmas lexikális tudással és ragyogó előadói stílussal, éjszaka viszont a szentpétervári utcák ragadozójává vált. Habzsolta az életet, a napközben megismert turistákat olyan világba repítette, amit azok el sem tudtak képzelni. Az idősödő nőknek szexuális szolgáltatásokat nyújtott jó pénzért, majd idővel már fiatal, kisportolt cimboráinak adta át a kalandra vágyó amazonokat, természetesen mindig levonva a borsos jutalékot.

Férfi klienseinek is szerzett nőt, fiút, állatot, bárkit és bármit, csak fizessék meg! A kívánságlistán néha hihetetlen dolgok szerepeltek, Grisa először csodálkozott, de az évek múlásával egyre inkább megkérgesedett a szíve, és már a szeme sem rebbent a legkülönösebb perverziók hallatán.

Szentpétervár tele volt végsőkig elkeseredett nőkkel és férfiakkal, akiknek fiatalságukon és szépségükön kívül egyebük sem volt, és Grisa Koroljov kiváló szimattal találta meg ezeket az embereket. Ő nem az az ember volt, aki a földön hagyná a pénzt, amit segítségükkel kereshetett, és ha a gazdag nyugati turistáknak matrjoskaarcú orosz leánykára, kemény izmú fiatal csődörre vagy bódulatra támadt gusztusa, nála biztosan megkapta.

A szűkös évek kitörölhetetlen emléket hagytak benne, apja megaláztatása, a munkanélküli ember részeg hőbörgése, az éhezések, imádott húgának halála, akinek gyógyszeres kezelésére nem volt pénzük, mind–mind segítettek abban, hogy mára a szentpétervári alvilág egyik királya lehessen. Irgalmatlanul nehéz volt oda feljutni, a gazdasági káoszban számtalan ember próbált felkapaszkodni a szamárlétrán. Grisa nyelvtudása, nappali munkája sok ajtót megnyitott neki, míg az éjszaka világában apja és cimborái egyengették az útját.

Könyörtelen világ volt ez, és egész embert kívánt. Grisa Koroljov levelezőn végezte el a főiskolát, fájó szívvel otthagyta az idegenvezetői állást, és teljes erőbedobással vetődött bele a családi üzletbe. „Vér, veríték, erőszak és könnyek” jelezték útját, amint azt egykor Winston Churchill is ígérte honfitársainak. Az angol arisztokrata politikust amúgy is nagyon kedvelte, számtalanszor idézett tőle, ezért a szentpétervári éjszakában egy idő után kezdték Churchillnek is nevezni. Semmiféle külső hasonlóság nem volt Marlborough hetedik hercegének fia és közte, hacsak nem a szivar és az ital szeretete, de rajta maradt a név.

Száznyolcvanöt centiméter magas, széles vállú, egy ragadozó mozgásával bíró férfi lett, kissé nyers arcvonásokkal. Sugárzott belőle valami állatias vadság, valami könyörtelenség, aminek bizonyos típusú nők nem tudtak ellenállni. Grúz anyjától örökölt koromfekete göndör haja, amit régimódian brillantinnal simított le, átható tekintete, sima mozgása régi filmekben látott dél–amerikai dzsigolóhoz tette hasonlatossá, vagy annak inkább oroszosabb, vadabb változatához.

A nőket egyébként nem sokba nézte, ebben nagyrészt szerepet játszhatott anyja is, aki gyermekkorában otthagyta őket. Mindemellett szerette magát körülvenni szebbnél szebb nőkkel, és használta is őket. Gátlástalanul, használati tárgyként bánt velük, és nem egy sikeres üzletét köszönhette legendás hölgykoszorújának, amiben gyakorlatilag mindenféle nemzetiségű, korú és alkatú nőt meg lehetett találni. Ráadásul, mivel jól fizetett, állandó volt a túljelentkezés, így soha kellett attól tartania, hogy üres marad az ágya neki vagy valamelyik üzlettársának.

Mindenesetre most, ahogy az előtte álló futballistákat nézte, nem azon gondolkodott, hogy ki kivel szeretné tölteni az éjszakát. Azt megoldja majd a maga idejében, a gond most az, mit csináljon ezzel a három barommal, akik verekedésbe keveredtek a mulatójában. Az egyik ráadásul az öccse volt, akit az apja a titkárnőjével nemzett akkor, amikor a bajtársaival azt ünnepelték, hogy az orosz csapatok kivonultak Afganisztánból…

Pjotr Koroljov elismerte a mámorító éjszaka eredményét, segítette is Verát a gyerek nevelésében mind anyagilag, mind erkölcsileg, majd amikor a gyermek hároméves lett, el is vette a hozzá hűségesen ragaszkodó, titkait ismerő, kilengései felett szemet hunyó munkatársát.

Grigorij meglepődve vette tudomásul, hogy tizenhét évesen lett egy öccse, de hamarosan megszerette a nem várt jövevényt. Talán a korán elvesztett testvére, talán az anyai ölelés hiánya vagy az orosz emberek közmondásos család– és gyerekszeretete játszott ebben közre, de tény, hogy Jurijt mindenki imádta a családban. Apjával és mostohaanyjával egyetértésben egyengették útját, és mindenki örült, amikor kiderült, hogy a kis Jura tehetséges futballista.

Az nem is lehetett kérdés, hogy a gyerek a Zenitnél fog edzeni, és ha csak tehették, ott voltak a fiú minden meccsén. Közösen úgy döntöttek, hogy Jurijt, amennyire csak lehet, távol tartják a családi „üzlettől”, amely ugyan lassan már teljesen legálissá vált, de azért a múlt árnyéka kísértette még a Koroljov nevet.

A szobában még hárman tartózkodtak: Pjotr Koroljov, a családfő, a falhoz támaszkodva egy félelmetes megjelenésű testőr és egy hihetetlenül szép nő. A Koroljov klán főnöke még mindig szálegyenes tartású volt, de sólyomhoz hasonlatos arcán már nyomot hagytak a küzdelmes évek és az átmulatott éjszakák. A testőr Ivan Ratko, egykori Szpecnaz–katona, Szentpétervár talán legkeményebb harcosa és a Koroljov család bizalmi embere.

A festőien szép nő Larissza Golbukinova volt, az ismert televíziós személyiség, beszélgetőműsorok házigazdája és szappanoperák dívája, ezer és ezer szentpétervári férfi álomnője. Középtermetű, tökéletes alakú, szőke haját feltűzve hordó elvált asszony, egy ötéves kisfiú anyukája, és olyan elbűvölő zöld szemek birtokosa, amelyek hatása alól kevesen tudták kivonni magukat. Egy tizenhét éves suhanc, aki néhány hét alatt hihetetlen népszerűségre tett szert, nem rendelkezhetett még azzal a képességgel, hogy egy ilyen klasszikus szépségű nő varázsának ellen tudjon állni. Oleg Szmirnov egy szempillantás alatt beleszeretett Larissza Golbukinovába.

Miközben Grigorij Koroljov azon töprengett, hogy mit is kezdjen a játékosokkal, Oleg Szmirnov szinte felfalta szemével a varázslatos asszonyt. Megigézetten bámulta ezt a tökéletesnek tűnő teremtést, szembeszállt volna érte az egész világgal! Nagyokat nyelt, meg sem próbálta eltitkolni csodálatát e fantasztikus nő iránt. Golbukinovának kőből kellett volna lennie, ha nem vette volna észre a fiatalember pillantásait.

Larissza Golbukinova viszont nem volt kőből, és azonnal észrevette a hatást, amit a fiatal futballistára gyakorolt. Tizenhárom éves kora óta állt a férfiak figyelmének központjában, az évek során megszokta az ehhez hasonló megnyilvánulásokat, habár ennyire nyersen, leplezetlenül már régen csodálkoztak rá. Ebben az is közrejátszhatott, hogy már hosszú évek óta fontos emberek felesége vagy szeretője volt, akik mint egy különleges ékszert viselték.

Ezek az emberek, az új orosz arisztokrácia tagjai szerettek hivalkodni ezzel a káprázatos nővel, ahogy egy szép autóval vagy egy értékes festménnyel is tették, és rendkívül rossz néven vették, ha valaki a tulajdonukra ácsingózott.

Larissza eddig egy kényelmes antik bőrfotelben ült, és most csodálkozva nézte a három, meglehetősen megviseltnek tűnő focistát, akik közül ráadásul az egyik kendőzetlen nyíltsággal bámulta. Letette az eddig olvasgatott divatlapot, és felállt.

Begyakorolt mozdulattal simította le Versace szoknyáját, hosszúkás ujjaival megigazított egy rakoncátlan hajtincset tökéletes frizuráján, majd Grigorij Koroljovhoz lépett, és átölelte a férfit. Női ösztöne figyelmeztette a veszélyre, és habár tetszett neki a fiatal és jóképű fiú leplezetlen csodálata, tudta, hogy veszélyes vizekre tévedt a focista. Grigorij Koroljov nem az a férfi volt, aki szó nélkül elnézné azt, hogy a barátnőjét így bámulják a jelenlétében. Ahogy most Grigorij testéhez tapadt, mintegy jelezve, hogy hozzá tartozik, azt próbálta közvetíteni a fiatal sportolónak, hogy ne játsszon a tűzzel.

Oleg Szmirnov mindebből semmit nem vett észre, kimeredt szemekkel bámulta a káprázatos teremtményt, sőt haragudott Jurij bátyjára, hogy szemmel láthatóan birtokolja ezt a csodát. A szobában már mindenki számára nyilvánvalóak voltak az érzelmei, Pjotr Koroljov is felkelt az íróasztal mellől, és fia felé lépett. Ivan Ratko csak ellazította az izmait, ő mindig megérezte a veszély szagát. Még Jurij Koroljov is összerakta a dolgot, elég volt mélységesen tisztelt bátyja hideg zöld szemeibe tekintenie.

Grigorij Koroljov alapjában véve egy ösztönlény volt, habár nagy műveltségre tett szert az évek során, és kifogástalanul tudott viselkedni bármilyen rendezvényen, legyen az látogatás a kereskedelmi miniszternél vagy politikai, közéleti személyek fogadása. Ezeken világpolgárként viselkedett, hat nyelven fecsegett, humoros és elbűvölő tudott lenni minden társaságban. A szentpétervári éjszaka viszont teljesen más volt, itt nem volt helye puhaságnak. Dzsungel volt ez a javából, tele ragadozókkal, és a legkisebb engedékenységet is a gyengeség jelének tekintették.

Grigorij kurtán felmordult. Szerette a fiút, tombolt a góljánál, a Zenitért a vérét adta volna, a nő pedig igazából nem jelentett neki sokat. Elkényeztetett luxusbabának tartotta, drága játékszernek, akit kényére–kedvére használt pénze ellenértékeként. Ha más körülmények között látja meg, hogy a Zenit üdvöskéje szemet vetett a nőjére, talán ő maga ajándékozta volna neki, de így, ebben az esetben nem mehetett el a dolog mellett. Az ő világában az, hogy simán elviszik a tulajdonának tekintett nőt, egyenértékű lett volna a halálos ítéletének az aláírásával. Döntött.

– Most már az én nőm is kellene? – nem kis gúny csendült ki szavaiból, szándékosan provokálva Szmirnovot.

Szmirnov nem szólt, kiszáradt a szája, pillantását elkapta a csodalényről, és a fagyos tekintetbe nézett. A ma este folyamán másodszor futott át rajta a jeges borzongás. Nézte a markáns arcot, a csipetnyi anyajegyet Grigorij homlokán, a keményen feszülő szájat, a jéghideg zöldről acélosan szürkére váló gyilkos szemeket.

Ez egy Amba, egy gyilkos tigris, ahogy nagyapja hívta a tajga legfélelmetesebb urát, a szibériai tigrist. Tulajdonképpen amuri tigris volt a hivatalos neve, a világ legnagyobb testű és leghalálosabb macskaféléje, a ragadozók cárja. Az oroszlánt nevezik az állatok királyának, de egy orosz ember tudja, hogy a cár üti a királyt…

Ez a ragadozó olyan, mint Szibéria: hatalmas és halálos. Szmirnov még ezekben az életveszélyes pillanatokban is megdöbbent a hasonlóságon, ami Grisa Koroljov és az erdőben látott fenséges tigris között volt. Elképesztő, atavisztikus élmény volt, egész testében megborzongott, de erőt vett magán.

Tudta, hogy tagadnia kellene, magyarázkodni, a Zenit bajnokságáról fecsegni, de cserbenhagyták a szavak. Habár mást akart mondani, kicsúszott a száján:

– Igen – hangzott rekedten, de határozottan a torkából.

Grigorij csak egy pillanatra hökkent meg, aztán már ütött is. Nem ököllel, nem gyilkos szándékkal, de keményen, határozottan. A pofon nagyot csendült, Oleg megtántorodott, de hamar összekapta magát, és már ütött volna ő is, de Jurij rávetette magát, és lefogta karjait. Tudta, ha barátja megüti a bátyját, akkor itt vér folyik, és nem akarta elveszíteni azokat, akiket mindennél jobban szeretett.

Oleg megpróbált kiszabadulni a szorításból, talán sikerült is volna, de ekkor Ivan Ratko is közbelépett. Megragadta Oleg csuklyásizmát, mintha csak átölelné, ujjait lazán belemélyesztette a kulcscsontjához, Szmirnov pedig kimerevedett, mint egy gombostűre tűzött pillangó. Nehezen lélegzett, szíve kovácsfújtatóként járt, de lassan lement szeméről a vörös köd, a kozák átok.

Igor Zaharcsenko mindeközben megpróbált úgy tenni, mintha nem is ezen a bolygón tengetné életét, és csak valami fatális véletlen folytán került volna éppen ebbe a szobába. Meg sem mozdult, próbált minél inkább közömbös arcot vágni, mintha mindennapos történet lenne, hogy pofon vágják a szomszédját.

Grigorij Koroljov néma érdeklődéssel szemlélte a közjátékot. Lelke mélyén csodálta a fiút, nem kis bátorságra vallott, hogy megpróbálta megütni Szentpétervár egyik hadurát. Kicsit gondolkodott, megüsse–e még a fiút, már el is szánta magát a leckéztetésre, de ekkor már apja is odaért.

– Elég! – szólt nagyobbik fiához, kezével is jelezve, nem kell tovább feszítenie a húrt. Grisa megmutatta, ki az úr a háznál, becsületén nem esett csorba, de felesleges lenne újabb balhét produkálniuk. A sajtó úgyis tele lesz a ma esti verekedéssel, ahol a Zenit játékosai verték egymást, nem kell még olajat is önteni a tűzre! Arról nem is beszélve, hogy az ifjú titán Leonyid Bercsukov védelmét élvezi, ő pedig már nem a Koroljov család szintje.

Egy dolog uralni a szentpétervári alvilág egy részét, nőket futtatni, extrákat juttatni a pénzes turistáknak, és egy másik dolog egy oligarchával ujjat húzni! Egy Bercsukov–szintű alak tollpiheként fújná el a Koroljovokat, ha bedühösítenék, és Pjotr Koroljov nem azért kockáztatta annyi hideg, fagyos éjszakán az életét, hogy egy játékszer miatt elveszítse azt.

Grigorij Koroljovnak megvolt az a jó tulajdonsága, hogy egy pillanat alatt tudott parancsolni az érzelmeinek. Nem vele született képesség volt ez, hosszú éveken át gyakorolta, hogyan tudná féktelen természetét kordában tartani. Atyai pofonok és jókora verések, majd kőkemény edzések verték belé az önfegyelmezés alapjait, a meditációs gyakorlatokat, hogy uralja testét, ami az évek során valóságos gyilkológéppé vált.

Az éjszakában jó hasznát vette állatias vadságának, de ott is meg kellett tanulnia kontrollálni magát, hiszen nemegyszer verte félig halálra ellenfeleit. Apja egy idő után Ivan Ratko felügyeletére bízta fiát, és a szótlan veterán jó munkát végzett. A genfi egyezményt Ratko hírből sem ismerte, magasról tett a sportszerűségre harc közben, de azt minden egyetemi professzornál jobban tudta, hogyan kell megőrizni a küzdelem során a tiszta fejet. Tisztelte Grigorijt, és most kérdőn tekintett főnökére, mit tegyen a fiúval.

– Engedd el – szólt oda neki Grisa –, elég lesz ennyi.

A nagyobbik Koroljov testvér tiszta szívből remélte, hogy így lesz. Végtelenül sajnálta volna, ha tényleg meg kellene vernie ezt a rendkívül tehetséges, sokra hivatott futballistát. Elképesztően nagy játékos lehet belőle, de sokat kell még tanulnia az önfegyelem terén. Ösztönösen is vonzódott hozzá, hiszen maga is hasonlóan vad természetű volt, és bízott benne, hogy Olegnek is sikerül megbirkóznia ezzel a problémával.

Ivan Ratko eleresztette áldozatát, de továbbra is ugrásra készen állt a fiú mögött. Szmirnov tekintete is kitisztult, habár fejében villámgyorsan kergették egymást a gondolatai. Azt tudta, hogy őrülten szereti ezt a nőt, és ezt nem is akarta takargatni. Széles mellkasa zilált, kihúzta magát, és a nőre tekintett.

Kíváncsiságot, szemernyi kacérságot és mélységes félelmet látott azokban a hihetetlenül zöld szemekben. Larissza Golbukinova szemmel láthatóan félt Grigorij Koroljovtól, és Oleg látni vélt egy csipetnyi szimpátiát is a reá vetett tekintetében. Kerül, amibe kerül, de egyszer még megszerzi ezt a nőt! Erőt vett magán, nyelt egy nagyot, majd rekedten megszólalt.

– Kérem, bocsásson meg tiszteletlenségemért, Grigorij Petrovics – talált egyre inkább rá a hangjára Szmirnov –, elveszítettem a fejem. Tudja, a mérkőzés, a vodka, a mámor – nem fejezte be a mondatot, hagyta lebegni a levegőben.

Grigorij Koroljov figyelmesen szemlélte a mérkőzés hősét, a gúny vagy a tiszteletlenség nyomait kutatva, majd miután nem talált erre utaló nyomokat, kissé kiengedett ő is:

– Igen, igen – bólogatott megértőn –, hiszen tudjuk, porból lettünk, porrá leszünk, de közben jólesik egy kis vodka! – idézte a régi orosz közmondást egy halvány félmosollyal a szája szögletében.

A szobában mindenki megkönnyebbült, hogy mosolyogni látták Grigorijt, csak Larissza Golbukinova borzongott meg. Az ő ösztönei még nem engedték, hogy lazítson, érezte, hogy az ügynek még nincs ezzel vége. Természetesen tetszett neki a focista leplezetlen imádata, hiszen ezt minden igazi nő értékeli, de tudta azt is, hogy Grisa ölni is tudna érte. Nem azért, mert annyira szereti, a nő nagyon jól tudta, hogy Grisa soha egyetlen nőt sem fog igazán szeretni, de imádta a kényelmet és a luxust, amit a férfi biztosított neki.

Azt is tudta, hogy Grigorij csak ideig–óráig fogja kitartani, amíg rá nem un, mint előtte már annyi nőre. A nagy ember imádta, hogy egy ilyen bombázóval mutatkozhat, még ha érzelmileg nem is jelentett neki sokat, viszont amíg hozzá tartozik, addig az életével játszik az, aki megpróbálja „lenyúlni” a nőjét. Nem szerette volna, ha ez a szimpatikus fiú, akit elvarázsolt a saját sikeressége, valami bolondságot tesz, mert annak beláthatatlan következményei lennének.

Pjotr Koroljov is érezhetett valamit, mert kapott a szón. Fürgén a bárszekrényhez lépett, elővarázsolt egy üveg Smirnoff vodkát, majd jócskán töltögetve a poharakba körbekínálta azokat. Grisa elfogadta, miközben hol Szmirnovra, hol Larisszára sandított, Szmirnov viszont egyenesen az idősebb Koroljov testvérre tekintett. Nem kihívóan, de nem is megszeppenten nézett az Amba most már újra sötétzöldbe játszó szemeibe. A fiatalabb testvér érezte a feszültséget a két rivális kakas között, mert gyorsan összekoccintotta a poharakat, ivásra serkentve a résztvevőket.

– A Zenitre! – kiáltotta ravaszul, tudván, hogy erre mindenki inni fog, és már ivott is, nem törődve azzal, követik e példáját a többiek. Persze mindenki felhajtotta a poharában lévő vodkát, és most a torkukat köszörülgették, várva az est további folytatását, ami nem ígérkezett könnyűnek ilyen előzmények után.

Grigorij Koroljov, vagy Amba, ahogy Oleg magában hívta a házigazdát, jólesően nyugtázta a belsejét megmelegítő kiváló vodka erejét, majd fejcsóválva figyelte, ahogy Szmirnov ismét Larisszát bámulja imádattal. Nem bírt magával, elkapta Oleg pillantását, és az üres poharat kissé megemelve megszólította:

– Hát igen, a Szmirnov az Szmirnov – ismét megjelent szája sarkában az a jellegzetes félmosoly, majd folytatta –, nincs párja sehol – fejezte be sejtelmesen.

Oleg Szmirnov feltekintett, látta az Amba szemében a vidámság szikráit ugyanúgy, mint ahogy a halálos hidegséget is, de nem hagyhatta magát.

– Igen, Grigorij Petrovics, ez így van – tisztelet csendült a hangjában, de dac is volt a folytatásban. – Tudja, csendes vízben ördögök lakoznak!

Grigorijnak tetszett a válasz, hogy a fiatal futballista a saját nevéből csinált szójátékot az orosz közmondás segítségével. Hasonlóval felelt ő is:

– Orosznak csak délig van esze…

Intett apjának, aki máris újratöltötte a poharakat, majd mindannyian lehajtották a következő adag Smirnoff vodkát.

Oleg Szmirnov is kezdte magát újra jól érezni. Csendesen rágta a vodkához kínált sózott heringfalatokat, nagyokat nyelt, majd harapott a savanyú uborkából is. Az este folyamán ivott szeszt már kidulakodta magából, de az átélt izgalmak és a két nagy pohár alkohol újra felébresztették a kisördögöt benne. Gondosan megválogatva a szavait szólt az Ambához, a szentpétervári vadon csúcsragadozójához:

– Grigorij Petrovics, a legnagyobb tisztelettel vagyok ön és a Koroljov család minden tagja iránt – itt szünetet tartott, rátekintett a feszülten figyelő apára és Jura barátjára is, látszott, hogy küszködik az érzelmeivel. Egy utánozhatatlan pillantást vetett a ragyogó asszonyra, aki miatt majdnem agyonverték, de akiért azt is vállalta volna, majd a figyelmesen várakozó Grigorijhoz fordult:

– Mindamellett szeretném bejelenteni önnek, hogy egy szép nap ez a csodálatos hölgy, aki ma még önhöz tartozik, az enyém lesz!

A szobában egy pillanatra halálos csend lett, majd többen is mozdultak. Pjotr Koroljov a fia felé, hogy megakadályozhassa az esetleges szankciót, Larissza Golbukinova kissé hátralépve, nem tudván, mit hoz a következő pillanat. Zaharcsenko ha lehet, még inkább hasonlatossá kívánta magát tenni a tapétához, úgy belesimult a falba. Jurij Koroljov Oleg mellé lépett, nehogy bátyja lemészárolja a barátját, de még Ivan Ratko is változtatott testtartásán, hogy az esetleg összeugró vetélytársakat szemmel tarthassa.

Csak ketten nem mozdultak: Oleg Szmirnov, aki rezzenéstelenül nézett a szempillantás alatt jéghideggé váló szemekbe, és Grigorij Koroljov, aki már elhatározta, nyugodt marad ezen az emlékezetes estén. A tekintet enyhült, a szokásos félmosoly ismét megjelent a szája sarkában, ahogy megszólalt:

– Meglehet, barátocskám, az könnyen meglehet – könnyed társasági hangot ütött meg, mintha csak egy fogadáson beszélgetne valami külföldi partnerével, majd ugyanolyan könnyedén folytatta: – Ha elég pénzed lesz rá, az bizony könnyen meglehet– itt megeresztett egy újabb félmosolyt, majd jóval keményebb hangon azért hozzátette: – De nem ma!

Újra intett apjának, hogy öntse újra a poharakat. Larissza és Ivan Ratko már nem tartott velük, a nő csak ritkán fogyasztott alkoholt, megszállott egészségmániás volt, míg Ivan Ratko csak a legritkább esetben ivott, talán kétévente egyszer. Ma, amikor a Zenit végre bajnokságot nyert, megengedett magának néhány pohárkával, de máris érezte a hatást, és tartott tőle, ennek az éjszakának még nincs vége.

A többiek újra kiürítették a poharukat, haraptak a heringből vagy az uborkából, miközben figyelmesen nézték a két főszereplőt. Tapintható volt a feszültség, szinte várták, van–e még a két kakaskodónak mondanivalója. Volt nekik. Megint csak Szmirnov kezdte:

– Grigorij Petrovics, ismét csak a legmélyebb tisztelet mellett szeretném, ha tudná, egyszer még ezt a pofont is vissza fogja kapni tőlem.

Grigorij Koroljov, a félelmetes Amba mostanra már teljesen átvedlett bölcs öreg Churchillé. Mosolyogva csóválta a fejét, mint amikor a gyerekek hencegnek a felnőtteknek az elkövetkezendő hőstetteikről, majd ujjai között forgatva a poharat, atyáskodva jegyezte meg:

– No, az már egy kicsit nehezebb ügy lesz – kételkedve ingatta a fejét, majd hirtelen felderült az arca, és odafordult Szmirnovhoz. – De tudod mit? Nyerjél egy nagy kupát a Zenittel, és megkapod Larisszát tőlem! Ha ez sem lenne neked elég, legyél az orosz válogatott tagja, és ott mutasd meg, milyen kemény fickó vagy! Ha a szbornajában is így játszol, mint a Zenitnél, ha azt is győzelmekre vezeted, nem bánom, visszaadhatod a pofont, amit ma kaptál tőlem.

Önmaga nagylelkűségétől már szinte egészen átszellemülten folytatta:

– Sőt mi több! Ha az egész ország a te nevedtől lesz hangos, ha mindenhol a te neved virít majd az újságokon, ha a te dicsőségedtől zeng az országos média – itt már szünetet tartott a kissé már ittas pétervári Churchill, majd tovább fűzte gondolatait: – Nos, ha nemcsak Szentpétervár hever majd a lábaidnál, hanem egész Oroszország – itt újabb hatásszünetet tartott a legszebb előadói napjait idéző Grisa, majd „megkoronázta” művét: – Na, azon a napon itt, a Romanov–házban mindenki előtt pofon vághatsz. Nem itt a szobában, öt ember előtt, hanem odakint a legnagyobb forgalom idején, mindenki szeme láttára!