Esszék és alkalmi írások
2004–2021

részlet

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Margaret Atwood: Burning Questions.
Essays and Occasional Pieces, 2004 to 2021
Chatto & Windus, an imrpint of Vintage, London, 2022

A könyv fordítását a Canada Council for the Arts támogatta.
We acknowledge the support of the Canada Council for the Arts for this translation.

Copyright © 2022 O. W. Toad, Ltd.
Hungarian translation © 2022 Csonka Ágnes
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítófotó © Luis Mora

ISBN 978 963 518 217 6

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Graeme-nek…
És a családomnak

Tartalom

Bevezetés

I. rész (2004–2009)
Mi történik ezután?

Tudományos románc (2004)

Időbe dermedve – Bevezető (2004)

Évától hajnalig (2004)

Polonia (2005)

Valaki lánya (2005)

Öt látogatás a szókincstárban (2005)

A visszhangzó (2006)

Vizes élőhelyek (2006)

Életfák, halálfák (2007)

Ryszard Kapuściński (2007)

Anne otthonra talál (2008)

Alice Munro méltatása (2008)

Ősi egyenlegek (2008)

Scrooge – Bevezető (2009)

Egy írói élet (2009)

II. rész (2010–2013)
A művészet a természetünk

Az író mint politikai tényező? Ez komoly? (2010)

Irodalom és környezet (2010)

Alice Munro (2010)

Az ajándék – Bevezető (2012)

Holtaknak menete (2012)

Rachel Carson évfordulójára (2012)

A határidős piac – Történeteink az eljövendő időkről (2013)

Miért írtam meg a MaddAddamet? (2013)

Hét fantasztikus történet – Bevezető (2013)

Álom doktor (2013)

Doris Lessing (2013)

Hogyan változtassuk meg a világot? (2013)

III. rész (2014–2016)
Ki az úr

Fordításföldjén (2014)

A szépségről (2014)

A sztromatolitok nyara (2014)

Kafka – Három találkozás (2014)

A jövő könyvtára (2015)

Gondolatok A Szolgálólány meséjéről (2015)

Duplaplusz nemszabadok vagyunk (2015)

Gombok vagy masnik? (2015)

Gabrielle Roy – Kilenc részben (2016)

Shakespeare és én – Egy viharos szerelmi történet (2016)

Marie-Claire Blais – Aki mindent felrobbantott (2016)

A prémkirálynő csókja (2016)

Cérnaszálon függünk (2016)

IV. rész (2017–2019)
Mennyire csúszós a lejtő?

Mi a művészet Trump alatt? (2017)

Az illusztrált ember – Bevezetés (2017)

Rossz feminista vagyok? (2018)

Elveszítettük Ursula Le Guint, épp amikor a legnagyobb szükségünk lenne rá (2018)

Karanténországban felnőni (2020)

Három tarot-kártya (2018)

Rabszolgaállam? (2018)

Guvat és Gazella – Bevezető (2018)

Üdvözlet, földlakók! Mik ezek az emberi jogok, amikről annyit beszéltek? (2018)

Törlessz – Bevezető az új kiadáshoz (2019)

A tűz emléke – Bevezetés (2019)

Mondj. Igazat. (2019)

V. rész (2020–2021)
Gondolat és emlékezet

Az egyenrangúak (2020)

Elválaszthatatlanok – Bevezetés (2020)

Mi – Bevezető (2020)

A Testamentumok írása (2020)

Madarak kézikönyve – Előszó (2020)

Örökmozgás és Úri halál – Bevezetés (2020)

Az idő sodrásában (2020)

Big Science (2021)

Barry Lopez (2021)

A tenger-trilógia – Bevezetés (2021)

Köszönetnyilvánítás

Források

Név- és címmutató

Bevezetés

Az Égető kérdések a harmadik esszékből és alkalmi írásokból összeállított kötetem. Az első ilyen a Second Words (Második szavak) volt, amely 1960-as írásokkal kezdődött – ebben az évben kezdtem könyvrecenziókat írni –, és 1982-ben ért véget. A második a Moving Targets (Mozgó célpontok) címet viselte, és 1983-tól 2004 közepéig gyűjtötte össze az anyagokat. Az Égető kérdések a 2004 közepétől 2021 közepéig terjedő időszakot öleli fel. Szóval nagyjából húsz év mindegyik kötet.

Mindegyik időszak a maga módján volt viharos. Az alkalmi írások adott eseményekhez kapcsolódnak, és emiatt szorosan kötődnek a saját idejükhöz és helyükhöz – legalábbis az enyémek. Kapcsolódnak a születésük idején épp aktuális életkoromhoz, ahogy a külső körülményekhez is. (Volt épp állásom? Diák voltam? Kellett a pénz? Ingyen írtam, hogy kisegítsek valakit?)

1960-ban húszéves és egyedülálló, könyvet még nem publikált, nőnemű egyetemi hallgató voltam, limitált ruhatárral. 2021-ben pedig nyolcvanegy éves, viszonylag ismert író, nagymama és özvegy, ugyancsak limitált ruhatárral, miután kudarcba fulladt kísérletek árán megtanultam: vannak holmik, amelyeket jobb nem felvenni.

Természetesen változtam – például a hajszínem –, de a világ is megváltozott. Az utóbbi hatvanegynéhány év valóságos hullámvasút volt, tele sokkoló eseményekkel és felfordulásokkal, felháborodásokkal és visszakozásokkal. A mi nemzedékünk számára a háború egyszerre tűnt igen közelinek – átéltük, akadtak veterán és elesett rokonaink, néhány középiskolai tanárunk harcolt benne –, de egyben igen távolinak is. 1950 és 1960 között lépett színre a mccarthyizmus, amely megmutatta, milyen törékeny is a demokrácia, és Elvis, aki feje tetejére állította az éneklést és a táncot. Az öltözködés is radikálisan megváltozott: az 1940-es években komor volt, tartós, katonás, szögletes; az 1950-es években habos-babos, pánt nélküli, tupírozott, pasztellszínű, virágos. A nőiesség dicsérete. A háborús évek sötét, zárt szedánjait krómozott, élénk színű kabriók váltották fel. Megjelent a tranzisztoros rádió. Autósmozik nyíltak. Megérkezett a műanyag.

Majd 1960-ban újabb változás következett. A derék fiatalok körében a táncmulatságokat a folkdalok váltották fel. A torontói kávéházakban akkoriban létező apró művészkörökben – amelyek inkább a francia egzisztencializmus, mint a beatnik mozgalom felé hajlottak – a fekete garbó és a szintén fekete szemhéjtus volt a divat.

Mégis, a kora 1960-as évek lényegében azonosak voltak az 1950-es évekkel. Zajlott a hidegháború. Kennedyt még nem gyilkolták meg. Nem létezett általánosan elérhető fogamzásgátló tabletta. Nem létezett miniszoknya, bár a rövid sort már megérkezett. Nem léteztek hippik. Nem létezett a feminizmus második hulláma. Ebben az időszakban írtam az első könyvkritikáimat, az első versgyűjteményemet, az első regényemet – amely szerencsére még mindig a fiókban pihen –, és az első megjelent regényemet is, Az ehető nőt. Mire ez utóbbi 1969-ben megjelent, a világ, amelyről szól, már a múlté volt.

Az 1960-as évek későbbi szakasza lármásan alakult. Ekkor zajlottak a nagy polgárjogi tüntetések az Egyesült Államokban, a Vietnám-ellenes tiltakozások, és sok százezer sorozás elől menekülő amerikai özönlött Kanadába. Jómagam folyamatosan átutazóban voltam: néhány éven át egyetemi hallgatóként tanultam a massachusettsi Cambridge-ben, később jelentéktelen egyetemi állásokat töltöttem be olyan városokban, mint Montréal vagy Edmonton. Tizenhat vagy tizenhét alkalommal költöztem. Ebben az időszakban több új kiadóvállalatot alapítottak Kanadában, sokuk kötődött az ország küzdelmes posztkoloniális önkereséséhez. Az együttműködésem az egyikükkel sok esszét eredményezett, akkor és a későbbiekben is.

Aztán jöttek az 1970-es évek: a feminizmus második hullámának forrongása, amit az évtized vége felé ellenreakció és kiégés követett, míg Kanadában a québeci szeparatizmus került a politika előterébe. Ez az időszak több autoriter rezsim megalakulásának is tanúja volt: Pinochet diktatúrája Chilében; az argentin junta gyilkosságai és az eltűnt emberek; a Pol Pot-rezsim tömegmészárlásai Kambodzsában. Akadtak köztük „jobboldaliak” és „baloldaliak”, de egyértelművé vált, hogy egyetlen ideológiának sincs monopóliuma az atrocitások felett.

Továbbra is írtam könyvkritikákat, valamint regényeket, novellákat és verseket, úgy éreztem, ez az igazi munkám, de már publikáltam cikkeket és tartottam beszédeket is. Ezek közül számos olyan témákat feszegetett, amelyek még most is foglalkoztatják zsugorodó agyamat: a „női problémák”, az írás és az írók, az emberi jogok. Ekkor már tagja voltam az Amnesty Internationalnek, amely térítésmentesen munkálkodott a „politikai foglyok” kiszabadításán, főként levélkampányok segítségével.

Mire eljött 1972, már nem vállaltam egyetemi állást, szabadúszó lettem, így minden fizetett munkát elvállaltam, ami adódott. Egy farmon laktunk, kisgyerekünk volt, és kevés pénzünk. Bár nem voltunk szegények, egy látogatónk azt terjesztette, nincs egyebünk, „csak egy kecskénk”. (Valójában kecskénk nem volt, csak birkáink.) Mindenesetre nem vetett fel minket a pénz. Sokféle zöldséget termesztettünk, tyúkokat tartottunk, és egyéb nem humán lakótársakat. Ez a mini-agrárbiznisz sok időt emésztett fel, és ráfizetéses is volt, így jól jött, ha tojáseladás helyett az írásból tudtam némi bevételre szert tenni.

Az 1980-as évtized azzal indult, hogy a farmról beköltöztünk Torontóba (többek között az iskola miatt), az Egyesült Államokban megválasztották Ronald Reagant, és megerősödött a vallásos jobboldal. 1981-ben ötlött fel bennem A Szolgálólány meséjének gondolata, bár egészen 1984-ig halogattam a megírását, mivel az alapötlet túl meredeknek tűnt. Az „alkalmi írások” mennyisége egyre nőtt, részben, mert módom nyílt rá – a gyerek iskolába járt, így több szabadidőm maradt napközben –, és részben, mert egyre több felkérést kaptam. Visszanézve szórványosan, hanyagul vezetett és nem túl informatív naplóimat, feltűnik, hogy az egyik vezérmotívum a folytonos nyavalygás azzal kapcsolatban, hogy túlvállalom magam. „Ennek véget kell vetni” – írom. Az írásaim egy része segítségnyújtásként született, és ez azóta sem változott.

„Egyszerűen mondj nemet!” – biztattak mások, és én is magamat. De ha az embert tíz alkalmi esszé megírására kérik fel évente, és kilencven százalékára nemet mond, akkor évi egy esszé lesz az eredmény. Viszont ha négyszáz felkérést kap, és szintén kilencven százalékra mond nemet – milyen határozott és erényes dolog! –, az még mindig negyven esszé évente. Az utóbbi néhány évtizedben az évi átlagom negyven volt. Mindennek van határa. Ennek véget kell vetni.

Visszatérve a kronológiánkra: a hidegháború és a szovjet rendszer 1989-ben összedőlt, a berlini fal leomlásával egy időben. Bekövetkezett a történelem vége, közölték velünk: a kapitalizmus az út, a vásárlás a király, a választott életstílusod az, ami meghatároz, és mi egyebet akarhatnának még a nők? A „kisebbségekről” nem is beszélve – amelyek a kanadai politikusok és kormányzati bürokraták körében, legalábbis a kémeim szerint, „multi-et” (a nem franciául vagy angolul beszélők), illetve „visi-min” (nem fehér bőrű lakosok) néven ismertek. Mindkét csoport ennél jóval többet akarhat, és ez hamarosan nyilvánvalóvá is vált, de az 1990-es években ez még nem volt ennyire evidens. Akadtak mozgolódások, morgolódások; másutt háborúk, politikai puccsok és konfliktusok is, de robbantások még nem. „Itt ilyen nem történhet meg” – még mindig ez volt az attitűd.

2001 után, az ikertornyok és a Pentagon elleni terrortámadásokat követően minden megváltozott. A korábbi feltételezések megdőltek, a korábbi kényelem egy csapásra eltűnt, a korábbi igazságok már nem állták meg a helyüket. Eluralkodott a félelem és a gyanakvás.

És itt kezdődik az Égető kérdések.

Hogy miért ez a cím? Talán azért, mert a kérdések, amelyekkel eddig szembesültünk a huszonegyedik század során, nem tűrnek halasztást. Persze minden kor ezt tartja a saját válságairól, de ez a kor mindenképpen másnak érződik. Először is, ott a bolygó. Vajon maga a világ valóban lángokban áll? Mi vagyunk azok, akik felgyújtottuk? El tudjuk oltani ezeket a tüzeket?

És mi a helyzet az anyagi javak rendkívül egyenlőtlen eloszlásával, nemcsak Észak-Amerikában, hanem gyakorlatilag mindenhol? Lehetséges, hogy egy ilyen fejnehéz és ingatag rendszer tartósan fennmaradjon? Mennyi időbe telik, amíg a 99%-nak elege lesz, és felgyújtja a képletes Bastille-t?

Azután ott a demokrácia. Veszélyben van? Egyáltalán mit értünk „demokrácia” alatt? Létezett valaha, abban az értelemben, hogy egyenlő jogokat biztosít minden polgárának? Komolyan gondoljuk a mindent? Minden nemre, minden vallásra, minden etnikai hovatartozásra vonatkozik? Érdemes megőrizni ezt a demokráciának nevezett rendszert, vagy törekedni rá? Mit értünk szabadság alatt? Meddig terjedjen a szólásszabadság, ki és miről szólhat? A közösségi média forradalma sosem látott hatalommal ruházta fel bizonyos emberek online csoportosulásait, amelyeket „mozgalom”-nak nevezünk, ha tetszik nekünk, és „csőcselék”-nek, ha nem. Vajon ez jó vagy rossz, vagy csupán a régimódi „meginduló tömegek” kiterjesztése?

Vajon a manapság népszerű szlogen: „égessünk porig mindent”, valóban mindenre vonatkozik?

A minden vonatkozik például minden szóra is? És mi a helyzet „az alkotókkal”, ahogy egyesek nevezik őket? Mi a helyzet az írókkal és az írással? Vajon nekik – nekünk – az a dolgunk, hogy szócsövek legyünk, elfogadható közhelyeket szajkózzunk, amelyek elvileg jók a társadalom számára, vagy más funkciónk van? Ha ezt a funkciót mások helytelenítik, el fogják égetni a könyveinket? Miért is ne? Már korábban is megtették. Egy könyvben nincs semmi inherensen szent.

Ez néhány az égető kérdések közül, amelyeket feltettek nekem, és amelyeket én feltettem magamnak az elmúlt két évtized során. Íme, néhány válasz. Vagy fogalmazzak inkább úgy, néhány válaszadási kísérlet? Végül is ezt jelenti az esszé szó: kísérlet. Erőfeszítés.

Ezt a könyvet öt részre osztottam. Mindegyiket egy esemény vagy fordulópont fémjelez.

Az első rész 2004-ben kezdődik. Az ikertornyok és a Pentagon elleni támadás után kitört az iraki háború. Én a Guvat és Gazella (2003) című regényem, a MaddAddam-trilógia első kötetének promóciós körútján voltam. A könyv cselekménye egy dupla világválság köré szerveződik: a klímaválság okozta fajkihalások és a génmódosítás miatti járványok köré. 2003–2004-ben ezek a premisszák távolinak tűntek – most már nem annyira.

Az első rész 2009-ben ér véget, amikor a világ még mindig a nagy pénzügyi válság után igyekezett magához térni, amely 2008 októberében következett be – pontosan abban a pillanatban, amikor publikáltam a Payback: Debt and the Shadow Side of Wealth (Törlessz: az adósság és a gazdagság árnyoldala) című könyvemet. (Egyesek azt hitték, van egy kristálygömböm. Nincs.)

A második rész 2010-től 2013-ig tart. Ebben a négy évben Obama volt az Egyesült Államok elnöke, és a világ lassan magához tért a pénzügyi összeomlás után. Engem főként a MaddAddam, a MaddAddam-trilógia harmadik regényének írása foglalt le. Ha az ember publikál egy könyvet, gyakran kérdik meg tőle, mi volt az indítéka – mintha minimum hamutartót lopott volna –, és az egyik ilyen esszében látni fogják, hogy kötelességtudóan számot vetek a bűnömmel.

Esszéistaként az életem változatos volt. Továbbra is írtam kritikákat, bevezetőket és sajnos nekrológokat is. A klímaválság egyre forróbb téma lett, és azon kaptam magam, hogy egyre gyakrabban foglalkozom vele.

2012-ben az élettársamat, Graeme Gibsont demenciával diagnosztizálták. „Mi a prognózis?” – tudakolta. „Lassú lesz a hanyatlás, gyors lesz a hanyatlás, stagnálni fog a betegség, illetve nem tudjuk” – hangzott a válasz. A világ állapotáról is nagyjából ugyanez volt elmondható. Nyugtalan, zaklatott időszak volt ez, de egyetlen megsemmisítő katasztrófa sem következett be. Az emberek féltek, de a félelmüknek nem volt tárgya. Visszafojtott lélegzettel vártunk. Az élet ment tovább. Úgy tettünk, mintha minden a normális mederben haladna. De már érződött az előszele annak, hogy rosszabbra fordulnak a dolgok.

A harmadik rész a 2014 és 2016 közötti esszéket gyűjti össze. Már elindult a 2016-os amerikai elnökválasztási kampány. Ezzel egy időben már zajlottak A Szolgálólány meséjéből írt tévésorozat előkészületei – maga a forgatás 2016-ban kezdődött –, és a tizenkilencedik századi elítéltről és esetleges gyilkosról szóló Alias Grace minisorozat felvétele is elindult.

A szabadság és annak ellentétei tehát nagyon is foglalkoztattak. Ekkoriban kezdtem el dolgozni A Szolgálólány meséje folytatásán, a Testamentumok című regényen, amely 2019-ben jelent meg.

2016 végére a korszellem változása a nyakunkon volt. Donald Trump amerikai elnökké választásával véglegesen beléptünk a post truth különös, igazságon túli, furcsa birodalmába – ahol egészen 2020-ig éltünk, bár úgy tűnik, egyesek feltett szándéka, hogy továbbra is ott időzzenek.

A negyedik rész 2017-ben indul, amikor Amerika attól félt, hogy A Szolgálólány meséje talán mégsem fikció. Trump elnök beiktatását azonnal a Women’s March elnevezésű hatalmas nemzetközi női tüntetéssorozat követte. Ez az időszak az Egyesült Államokban sok kéztördelést és aggodalmat hozott: mi jöhet ezután? Milyen közel járunk a női jogok visszavonásához? Vajon autoriter rezsim van születőben? Amikor A Szolgálólány meséje tévésorozat áprilisban képernyőre került, nem kellett meggyőznie a közönségét. Ebben az évben az Alias Grace is adásba került lett. Az Alias Grace azt mutatja, milyenek voltunk, A Szolgálólány meséje azt, milyenné lehetünk.

Miután hackerek hosszan próbálkoztak online ellopni a Testamentumok kéziratát – ez volt írói életem egyik legbizarrabb epizódja –, a regény végül 2019. szeptember 10-én megjelent.

Ugyancsak ebben az időszakban erősödött meg a #MeToo-mozgalom. Úgy vélem, a #MeToo hatása összességében pozitív volt, abban a tekintetben, hogy a Harvey Weinstein-féle viselkedés már várhatóan nem marad következmények nélkül. De a közösségi médiában történő feljelentésről még vita folyik, és még zajlik a „kultúrharc”. Ez történt a háttérben, amikor az igazság, a tények ellenőrzése, a pártatlanság szükségességére hívtam fel a figyelmet, ahogy a Weinstein-ügy, a Bill Cosby-ügy és sok más ügy krónikásai tették.

Ez a három év nehéz volt Graeme-nek és nekem. Az állapota fokozatosan romlott 2017–2018 során, majd a folyamat 2019 első felében felgyorsult. Tudtuk, hogy már csak kevés időnk maradt – hónapok, nem évek. Graeme úgy szeretett volna elmenni, hogy még önmaga, és teljesült a kívánsága. Másfél nappal a Testamentumok bemutatója után a londoni National Theaterben súlyos agyvérzést kapott, kómába esett, és öt nappal később meghalt.

Talán sokakat meglepett, hogy Graeme halála után folytattam a könyv promóciós turnéját. De ha neked kellett volna választanod a hotelszobák, az események és az emberek, illetve egy üres ház és egy üres szék között, melyiket választottad volna, nyájas olvasó? Az üres ház és az üres szék természetesen csupán későbbre maradt. Később találkoztam össze velük, ahogy az ilyenkor lenni szokott.

Az ötödik rész 2020-ban kezdődik. Ez választási év volt az Egyesült Államokban, méghozzá egy igen bizarr választási év – a márciusban berobbant Covid19-cel súlyosbítva.

Számos Coviddal kapcsolatos írásra kaptam felkérést – mivel foglalkozom egész nap, mik a kilátásaink?

A totalitárius rendszerek foglalkoztattak leginkább, riasztó volt látni, hogy az egész világ elmozdul ebbe az irányba, ahogy a különféle autoriter húzásokat is az Egyesült Államokban. Vajon újra a demokrácia felmorzsolódásának vagyunk tanúi?

2020 őszén versgyűjteményem jelent meg Dearly címmel – az erről szóló írásaim egyikét is szerepeltetem itt. A gondolataim Graeme körül forogtak: örömömre szolgált előszót írni a Bedside Book of Birds (Madarak kézikönyve) című munkájához, valamint bevezetőt két újra kiadott utolsó regényéhez.

Az Égető kérdéseket a természetvédelem két kulcsfigurájáról, Barry Lopezről és Rachel Carsonról szóló írásokkal zárom – akiknek a munkássága jóslatom szerint egyre fontosabbá válik, ahogy mi itt a Föld bolygón egyre bizonytalanabb jövő elé nézünk. Lopez és Carson örökösei – valamint a sok más hangé, akik már korábban felhívták a figyelmet az egyre súlyosbodó klímaválságra – az ezredforduló után született generáció tagjai, akiknek legismertebb szószólója Greta Thunberg, A huszadik század közepén, amikor Rachel Carson először publikálta az írásait, kényelmes volt tagadni, kerülni és halogatni, de ez ma már nem lehetséges. Már ha létező faj akarunk maradni ezen a bolyón.

Az ezredforduló után született generáció tagjai nemsokára belenőnek a hatalmi pozíciókba. Reménykedjünk, hogy bölcsen fogják használni a hatalmukat. Méghozzá hamarosan.

I. rész 2004–2009
Mi történik ezután?

Tudományos románc (2004)

Megtisztelő, hogy engem kértek fel a Kesterton-előadás megtartására itt, a Carleton’s School of Journalism and Communications színpadán.

Megjegyzem, a negyedik előadó vagyok ebben a sorozatban, három kiváló férfi után következem. Mindig is bizalmatlan voltam a négyes számmal kapcsolatban, a hármast viszont szeretem. Ezért a kétes négyest két halmazra osztottam fel: egy háromtagú halmazra, a szerencsés holdkórosokéra, amelybe beletartoznak a férfi irányultságúak, ám én ki vagyok zárva belőle; és egy másik, egytagú halmazra, amelybe a nőnemű egyének tartoznak bele, és mellékesen jómagam is. Tehát én vagyok az első tagja egy halmaznak, amely reményeim szerint hamarosan sok más személlyel bővül majd.

Ma estére ennyit a feminizmusról, mint láthatják, ravaszul vegyítettem a bevezető poénokkal, hogy ne érezzék magukat túlságosan fenyegetve. Sosem értettem, miért találnak engem néha egyesek fenyegetőnek. Végül is elég alacsony vagyok, márpedig Napóleont leszámítva melyik alacsony ember jelentett fenyegetést? Másodszor, egy ikon vagyok, ahogy azt már nyilván hallották, és ha az ember egy ikon, akkor gyakorlatilag halott, és nincs más dolga, mint mozdulatlanul álldogálni parkokban, bronzzá dermedni, miközben galambok és egyebek ülnek meg a vállán, és ürítenek a fejére. Harmadszor, én – asztrológiailag – Skorpió vagyok, a legjóságosabb és legszelídebb csillagjegyek egyike. Mi legszívesebben csendesen meghúzódunk a sötét, békés cipőorrokban, és sosem háborgatunk másokat, kivéve, ha valaki megpróbálja belepréselni az agresszíven nagy, megsárgult körmű lábfejét a cipőbe. Velem is ez a helyzet: nem háborgatok senkit, amíg nem lép rám, ez esetben viszont nem állok jót a következményekért.

A mai kis előadásom címe „Tudományos románc”. A fedősztorija szerint a sci-firől, azaz science fictionről lesz szó. A mögöttes tartalma valószínűleg a mire szolgál a fikció?, vagy valami hasonló. Ennek a mögöttes tartalma pedig néhány bekezdés lesz arról a két tudományos románcról, amelyet én magam írtam. A mögöttes-mögöttes-mögöttes tartalomról pedig kiderülhet, hogy nem más, mint: mi az emberi lény? Tehát ez az előadás olyan, mint a kerek cukorka, amivel az ember egykor két cent ellenében tönkretehette a fogát: kívül cukormáz, alatta különböző színű rétegek, amíg végül eljut a furcsa, megfejthetetlen maghoz a közepén.

Először az prózairodalom science fiction névre hallgató, különös formáját veszem górcső alá: a címkét, amely látszólag két egymást kölcsönösen kizáró fogalmat hoz össze, mivel a science, azaz a tudomány – a ’tudás’ jelentésű latin scientia szóból – elvileg a demonstrálható tényekkel foglalkozik, míg a fiction – amely a ’formázni’ jelentésű szótőből származik, ami vonatkozhat például agyagra – színlelt vagy kitalált dolgot jelöl. A science fiction esetében úgy tartják, az egyik fogalom gyakorta kioltja másikat. A könyvet úgy értékelik, mintha szándéka szerint igazságot állítana, ám a fikciós rész – a történet, a kitaláció – hasznavehetetlenné teszi minden olyan olvasó számára, aki valóban meg akarja érteni, teszem azt, a nanotechnológiát. Vagy pedig úgy tekintenek rá, ahogy W. C. Fields a golfra: egy kellemes séta, amit elrontottak – azaz a könyv olyan narratív struktúra, amit túl sok ezoterikus, geek anyaggal zsúfoltak tele, pedig a Bob és Carol, valamint Ted és Alice közötti társasági és szexuális interakciók leírására kellett volna szorítkoznia.

Jules Verne, a science fiction apai nagypapája, olyan művek szerzője, mint a Nemo kapitány, elborzadt, mit meg nem enged magának H. G. Wells, aki vele ellentétben nem szorítkozott a lehetőség birodalmán belüli gépezetekre, például a tengeralattjáróra, hanem újakat talált ki – mint az időgép –, amelyek elég nyilvánvalóan kívül estek ezen a birodalmon. „Il invente!” – méltatlankodott állítólag elítélő hangon Jules Verne.

Így az előadásom ezen részének csomópontja – a csomó néha kellemetlen duzzanat az ember hangszálán, ha túl sok előadást tart, de én itt más értelemben használom, találkozási pontként –, tehát a csomópontja az a különös hely, ahol a tudomány és a fikció találkozik. Honnan ered az ilyesmi, vajon miért írják és olvassák, és egyébként is, mire jó ez az egész?

A science fiction kifejezés felbukkanása előtt, még az 1930-as évek Amerikájában, a dülledt szemű szörnyek és áttetsző ruhájú lányok aranykorában az olyan történeteket, mint a Világok harca H. G. Wellstől, „tudományos románc”-nak nevezték. Mindkét kifejezésben – tudományos románc és science fiction – minőségjelzőként szerepel a tudomány. A főnév pedig a románc és a fiction, márpedig a fikció szó sok mindent lefed.

Szokásunkká vált a prózairodalom minden hosszú, fikciós művét „regény” névvel illetni, és olyan kritériumok alapján megítélni, amelyeket a hosszú, fikciós prózai művek bizonyos fajtájának értékelésére dolgoztak ki, nevezetesen azéra, amelyik az egyéneket realisztikusan leírt társadalmi környezetbe ágyazva kezeli, és amely Daniel Defoe műveivel jelent meg – aki ezt újságírásként próbálta eladni –, majd Samuel Richardson, Fanny Burney és Jane Austen munkáival a tizennyolcadik században és a tizenkilencedik század elején, és amit ezután George Eliot, Charles Dickens, Flaubert és Tolsztoj és még sokan mások fejlesztettek tovább a tizenkilencedik század közepén és végén.

Az ilyen típusú műveket felsőbbrendűnek tekintik, amennyiben „plasztikus” szereplőket vonultat fel, nem pedig „egydimenziósakat”, és azok plasztikusak, amelyeknek lélektani mélysége van. Mindent, ami nem illik bele ebbe a sablonba, a „zsánerirodalom” nevezetű, kevésbé fennkölt kategóriába zsúfoltak bele: ezen a helyen kénytelen meghúzni magát még a kitűnően megírt kémthriller, bűnügyi történet, kalandregény, természetfeletti mese és science fiction is, mintha a szobájukba zavarták volna őket a vétség miatt, hogy frivolnak tekintett módon élvezhetőek. Kitalációkkal vannak tele, mindannyian tudjuk, hogy kitalációk, legalábbis egy pontig, és ennek okán nem a való életről szólnak, ahol nem szabadna előfordulnia véletlen egybeeséseknek, bizarr dolgoknak és akciónak/kalandnak – kivéve természetesen, ha háborúról van szó –, és emiatt nem tekinthetők megbízhatónak.

Az igazi regény mindig is magáénak követelt egy bizonyos fajta igazságot – az igazságot az emberi természetről vagy arról, hogyan viselkednek az emberek valójában talpig felöltözve, a hálószobán kívül – azaz megfigyelhető társadalmi körülmények között. Úgy tartják, a „zsánerirodalomnak” más tervei vannak velünk. Szórakoztatni akarnak, ami elítélendő és eszképista dolog, ahelyett, hogy az orrunk alá dörgölnék a mindennapi taposómalom mindennapi mocskát. A regényírók számára rossz hír, hogy a szélesebb olvasóközönség kimondottan szeret szórakozni. George Gissing New Grub Street című remekművében szerepel egy szegénységben élő író, aki öngyilkos lesz a Mr. Bailey, Grocer (Mr. Bailey, a szatócs) című, realista életképet bemutató regénye bukása miatt. A New Grub Street az olyan kalandos-romantikus újdonságok iránti őrület csúcspontján jelent meg, mint Rider Haggard Ő-je és H. G. Wells tudományos románcai, így, ha a Mr. Bailey, Grocer valódi regény, valóban kevés sikerre számíthatott volna. Ha azt hiszik, ilyesmi ma már nem történhet meg, csak vessenek egy pillantást a hamisítatlan kalandos románc, a Pi élete eladási számaira, vagy A Da Vinci-kódéira, valamint Anne Rice régóta futó vámpírtörténeteire.

Az igazi realista regény helyszíne Középfölde, Középfölde középpontja pedig a középosztály, a hős és a hősnő általában a kívánatos normát testesíti meg – illetve testesíthette volna meg, ha a sors és a társadalom nem oly ellenséges, mint például a tragikus verziókban Thomas Hardynál. Ahogy a kiadói lektorok fogalmaznak: „kedveljük ezeket az embereket”. Persze előfordulnak groteszk variációk is a kívánatos normákra, de nem gonosz, beszélő kagylók, farkasemberek vagy űrlények alakját öltik, hanem jellemhibákkal és különös orral megáldott szereplőkét. A társadalmi szerveződés új és ki nem próbált formáiról szóló gondolatokat például a szereplők közötti párbeszédekben prezentálják, illetve napló, esetleg ábrándozás formájában, nem pedig dramatizálva, ahogy az utópia vagy a disztópia teszi. A központi figurák szülőket, rokonokat kapnak, ezáltal helyezik el őket a társadalmi térben, hiába haszontalanok vagy halottak ezek a történet kezdetén. A központi figurák nem csupán teljes jogú felnőttként jelennek meg, de múltjuk, előtörténetük is van. Az ilyesfajta fikció a tudatos, éber állapottal foglalkozik, és ha egy ilyen könyvben egy férfi ízeltlábúvá változik át, azt csakis egy rémálomban teszi.

De nem minden prózai fikció regény a szónak ebben a realizmushoz ragaszkodó értelmében. Egy könyv lehet prózai fikció akkor is, ha nem regény. Bár A zarándok útja prózai elbeszélés és fikció, nem „regénynek” szánták – a megírásakor ugyanis ilyesmi még nem létezett. Románc – egy hős kalandjairól szóló történet –, valamint a keresztény élet stációit ábrázoló allegória. (Ezen kívül a science fiction egyik előfutára is, bár ezt ritkán ismerik el.) Íme, néhány másik prózai fikciós műfaj, amelyek nem nevezhetők regénynek. A vallomás. A szimpózium. A menipposzi szatíra, avagy anatómia. Az utópia és gonosz ikertestvére, a disztópia.

Nathaniel Hawthorne szándékosan nevezte néhány fikciós munkáját „románcnak”, hogy megkülönböztesse őket a regényektől. Talán arra gondolt, hogy a románc hajlamos némileg nyilvánvalóbb mintázatot használni, mint amit a regénytől várnak el – például a szőke hősnő ellentéte a sötét alteregója. A franciáknak két szavuk van a novellára: contes és nouvelles, azaz „mesék” és „hírek” – és ez hasznos distinkció. A mese bárhol játszódhat, eljuthat a regény számára tiltott területekre – az elme pincéjébe és padlására, ahol a regényben csakis álmokban és ábrándokban felbukkanó alakok öltenek testet, és járnak köztünk. A hírek viszont rólunk szóló hírek – mindennapi hírek, a „mindennapi élethez” hasonlóan. A hírekben szerepelhetnek autóbalesetek és hajótörések, de Frankenstein szörnyei valószínűleg nem fognak felbukkanni – legalábbis addig, amíg valakinek a „mindennapi élete” nem produkál egy ilyet.

Ám a hírek többek „a híreknél”. A fikció másfajta híreket is hozhat: szólhat arról, ami elmúlt vagy múlóban van, de arról is, ami eljövendő. Amikor az ember arról ír, ami eljövendő, megeshet, hogy a zsurnalizmus baljós-figyelmeztető fajtáját gyakorolja, amelyet egykor próféciaként ismertek, néha pedig agitprop a neve – válasszátok csak meg azt a rohadékot, építsétek csak meg azt a gátat, dobjátok csak le azt a bombát, és elszabadul a pokol, avagy szelídebb formájában: ugyan már! De olyan emberként, akitől már túl sokszor kérdezték meg, honnan tudta, szeretném tisztázni, hogy jómagam nem vagyok a szigorúan vett próféciák híve. A tizenkilencedik században Tennyson írt egy Locksley Hall című verset, amelyben látszólag többek közt a repülőgépek korát is megjósolta, és szerepel benne ez a sor: „S néztem a jövőnek mélyét, Földi szem mint abba lát” – ám erre igazából senki nem képes. A jelenben, amelyben ott a jövő lehetséges magja, viszont meg lehet mártózni. Ahogy William Gibson írta, a jövő már itt van velünk, csak épp egyenlőtlenül oszlik el. Tehát az ember ránézhet egy bárányra, és megalapozott a feltételezése, hogy például: „ha semmi váratlan nem történik, abból a bárányból a) birka, b) vacsora lesz”, és nagy valószínűséggel kizárható opció a c) egy gigantikus gyapjas szörny, amely lerombolja New Yorkot.

Ha az ember a jövőről ír, és nem a prognosztizáló újságírás műfajában, nagy valószínűséggel valami olyat vet papírra, amit mások vagy science fictionnek, vagy spekulatív fikciónak neveznek. Én szeretek különbséget tenni a hagyományos science fiction – ez a címke számomra a még nem lehetséges dolgokról szóló könyveket jelöli, mint például egy féreglyukon át eljutni egy másik univerzumba – és a spekulatív fikció között, amely már többé-kevésbé rendelkezésre álló eszközöket vonultat fel, mint például a hitelkártya, és a Földön játszódik. De a terminusok képlékenyek. Egyesek szerint a spekulatív fikció ernyő, amely a science fictiont és minden hibrid formáját lefedi – a science fiction-fantasyt és a többit is beleértve –, mások pedig épp fordítva értelmezik.

Íme, néhány dolog, amit az ilyen típusú elbeszélések megtehetnek, ám a szokásos értelemben definiált „regény” számára tilos:

- Feltárhatják az új és tervbe vett technológiákat, szemléletes módon, működőképesnek mutatva be őket.

- Feltárhatják az emberi lét természetét és határait, szemléletes módon, addig feszegetve azokat, ameddig csak lehetséges.

- Feltárhatják az ember és az univerzum kapcsolatát, ami gyakran a vallás irányába visz minket, és könnyen összemosódhat a mitológiával – ismétlem, ez a feltáró munka a realizmus konvencióin belül kizárólag beszélgetések, álmodozások, monológok formájában történhet meg.

- Feltárhatják a javasolt változásokat a társadalmi szerveződésben, azáltal, hogy bemutatják, milyen lenne a benne élők számára, ha valóban megvalósulnának. Eredménye az utópia és a disztópia.

- Feltárhatják a képzelet birodalmát, oda repítenek el minket, ahol ember még nem járt korábban. Eredménye az űrhajó, a Fantasztikus utazás című film belső űrje, William Gibson kibertérben tett utazásai, valamint a Mátrix – ez utóbbi amúgy kalandos románc, erősen allegorikus keresztény felhanggal, és ezért szorosabb rokonságban áll A zarándok útjával, mint a Büszkeség és balítélettel.

Több kommentátor is említette, hogy a science fiction mint forma az irány, amerre a teológiai narratíva elindult az Elveszett paradicsom után, és ez kétségtelenül igaz. Nem valószínű, egy brókerekről szóló regényben szárnyas természetfeletti lényekkel és beszélő, égő csipkebokrokkal találkozunk, kivéve, ha a brókerek tudatmódosító szereket fogyasztottak – ám az X bolygón ez helyénvalónak tűnik.

Én magam két „science fiction”-regényt, vagy ha úgy jobban tetszik, „spekulatív fikciós” művet írtam: A Szolgálólány meséjét és a Guvat és Gazellát. Bár rendszerint egy kalap alá veszik őket a kommentátorok, akiknek feltűnt, ami közös bennük – nem „regények” a Jane Austen-i értelemben, és mindkettő a jövőben játszódik –, valójában igen különbözők. A Szolgálólány meséje klasszikus disztópia, amit legalábbis részben George Orwell 1984-e ihletett – elsősorban az epilógust. Egy 2003 júniusában, Orwell születésének centenáriumára a BBC-nek írt anyagban így fogalmaztam:

Orwellt vádolták már keserűséggel és pesszimizmussal – hogy olyan jövőképet hagyott ránk, amelyben az egyénnek esélye sincs, és ahol a mindent ellenőrző Párt brutális, totalitárius csizmája örökké az emberi arcon tapos.

De ennek az Orwell-képnek merőben ellentmond a könyv utolsó fejezete, egy esszé az újbeszélről, a rezsim által kidolgozott duplagondol-nyelvről. Kiirtanak minden szót, ami kellemetlenséget okozhat – a „rossz” immár tiltott, „duplaplusznemjó” lesz belőle –, míg más szavakat az eredeti értelmükkel ellentétes jelentéssel ruháznak fel – a hely, ahol kínozzák az embereket, a Szeretetminisztérium, az épület, ahol eltörlik múltat, az Igazságminisztérium –, az Egyes Leszállópálya urai szó szerint lehetetlenné próbálják tenni az emberek normális gondolkodását.

Az esszé az újbeszélről viszont eredetileg standard angol nyelven íródott, egyes szám harmadik személyben, múlt időben, ami csakis egyet jelenthet: hogy a rezsim elbukott, a nyelv és az egyéniség túlélt. Bárki is írta az esszét az újbeszélről, számára az 1984 világa már véget ért. Ezért nekem az a véleményem, hogy Orwell sokkal inkább hitt az emberi szellem szívósságában, mint ahogy azt általában tartják róla.

Orwell életem során jóval később lett konkrét példa számomra – 1984-ben, abban az évben, amikor belekezdtem egy némiképp másfajta disztópia, A Szolgálólány meséje megírásába.

A legtöbb disztópia szerzője férfi, a nézőpontjuk férfias. Ha nők tűnnek fel bennük, azok vagy nem nélküli gépek, vagy lázadók, akik dacolnak a rezsim nemi szabályaival. A férfi főszereplők csábítójaként lépnek fel, bármennyire is szívesen fogadják a férfiak az ilyesfajta kísértést: Julia az 1984-ben; Lenina, Savage ingnadrágot viselő, Forddal orgiázó csábítója a Szép új világban; I-330, a szubverzív femme fatale Jevgenyij Zamjatyin 1924-es, klasszikus alapművében, a Miben. Én női nézőpontú disztópiát akartam írni – mondhatjuk úgy is, Julia szemével láttatni a világot. De ettől A Szolgálólány meséje még nem „feminista disztópia”, csak annyiban, hogy ha egy nőnek hangot és belső életet adunk, azt mindig „feministának” fogják tekinteni azok, akik szerint egy nőnek nem kellene ilyesmivel rendelkeznie.

Az általam leírt despotizmus minden egyéb tekintetben ugyanolyan, mint az összes valóságos és a legtöbb képzelt. Adott egy szűk, nagy hatalmú, mindenki mást kontrolláló vagy kontrollálni próbáló csoport, amely a javak oroszlánrészét birtokolja. Az Állatfarmban a disznóké a tej és az alma, A Szolgálólány meséjében az elitnek jutnak a termékeny nők. Az erő, amely a könyvemben szembeszáll a zsarnoksággal, ugyanaz, amelyben maga Orwell mindig is kimondottan bízott, annak ellenére, hogy hite szerint politikai szerveződés szükséges az elnyomással való szembeszálláshoz – ez pedig a hétköznapi emberi tisztesség, az a fajta, amit a Charles Dickensről szóló esszéjében dicsért.

A Szolgálólány meséjének végén szerepel egy rész, amely sokat köszönhet az 1984-nek. Ez nem más, mint a több száz év múlva, jövőben megrendezett szimpóziumról szóló beszámoló, ahol a regényben szereplő elnyomó kormányzat már csupán tudományos elemzés tárgya. A párhuzamnak Orwell újbeszéljével evidensnek kellene lennie.

A Szolgálólány meséje tehát disztópia. És mi a helyzet a Guvat és Gazellával? Én úgy érvelnék, ez nem klasszikus disztópia. Bár felvonultat disztopikus elemeket, a regényben szereplő társadalomról nem igazán kapunk teljes képet – helyette azt láthatjuk, ahogy a főszereplők e társadalom kis zugaiban élik az életüket. Amit a világ többi részéről tudnak, mind a televízión és az interneten keresztül érkezik, tehát gyanús, mivel szerkesztett tartalom.

Én inkább úgy fogalmaznék, hogy a Guvat és Gazella kaland-románc, amely egy menipposzi szatírával vegyül, az irodalmi formával, melynek tárgya az intellektuális megszállottság. A Laputáról, avagy a lebegő szigetről szóló rész is ilyen a Gulliver utazásaiban. Ahogy a Guvat és Gazella Watson-Crick Intézetben játszódó fejezetei is. A ténynek, hogy Laputa sosem létezett, és nem is létezhet – bár Swift helyesen érzett rá a légi felsőbbrendűség előnyére –, míg a Watson-Crick Intézet igen közel jár ahhoz, hogy valósággá váljon, nem sok köze van egy irodalmi formán belül betöltött funkciójukhoz.

A Guvat és Gazellában szerepelnek megtervezett emberek, mégpedig a jelenlegi modell, mi magunk fejlettebb változataként. Bárki, aki részt vesz egy ilyen tervezési folyamatban – márpedig az emberek megtervezése már igen közel áll a megvalósuláshoz –, kénytelen feltenni a kérdést: milyen messzire mehetünk el a változtatások terén? Mely jellemvonások alkotják lényünk magját? Mit jelent embernek lenni? Miféle munkadarab az ember, és most, hogy mi magunk is munkások lehetünk, mely részeit faragjuk le?

És ezzel visszakanyarodom a korábban említett csomóponthoz: a tudomány és a fikció metszéspontjához. „Ön tudományellenes?” – tudakolják tőlem időnként. Milyen különös kérdés. Tudományellenes: mi ellen, és mi mellett is volnék? A „tudomány”-nak nevezett dolog nélkül sokan belehaltunk volna a himlőbe, a tuberkulózisról nem is beszélve. Tudósok között nőttem fel, jól ismerem őket. Kis híján én magam is tudós lettem, így történt volna, ha nem ejt foglyul az irodalom. A kedvenc rokonaim közül többen tudósok. Nem mind olyan, mint dr. Frankenstein.

De, mint mondtam, a tudomány lényege a tudás. A fikció lényege ellenben az érzés. A tudomány, mint olyan, nem egy személy, és nincs több beépített erkölcsi érzéke egy kenyérpirítónál. Eszköz csupán – eszköz ahhoz, hogy megvalósítsuk azt, amire vágyunk, és megvédjük magunkat attól, amitől félünk –, és mint minden más eszköz, jóra és rosszra is használható. Kalapáccsal házat építhetünk, de ugyanezt a kalapácsot a szomszéd meggyilkolására is használhatjuk. Az emberi eszközkészítők mindig olyan eszközöket készítenek, amelyek segítenek elérnünk, amit akarunk, és amit akarunk, az évezredek óta mit sem változott, mivel amennyire tudható, az emberi természet sem változott.

Hogy ezt honnan tudjuk? Tudjuk, ha megnézzük a mítoszokat és a történeteket. Ezek elárulják, hogyan és mit érzünk – és az, hogyan és mit érzünk, meghatározza, mit akarunk.

És hogy mit akarunk? Íme, egy részleges lista. A mindig arannyal teli erszényt akarjuk. Az ifjúság forrását. Repülni. A terülj asztalkámat, amely roskadásig telik ízletes étellel, ha kimondjuk a szót, és utána le is szedi magát. Láthatatlan szolgákat, akiknek sosem kell fizetnünk. Hétmérföldes csizmát, hogy gyorsan eljussunk mindenhová. A láthatatlanná tevő köpenyt, hogy észrevétlenül kémkedhessünk mások után. Olyan fegyvert, ami mindig célba talál, és az ellenségünk teljes pusztulását hozza. Meg akarjuk büntetni az igazságtalanságot. Hatalmat akarunk. Izgalmat és kalandot; védelmet és biztonságot. Halhatatlanságot. Nagyszámú szexuálisan vonzó partnert. Azt akarjuk, hogy akit szeretünk és aki szeret minket, visszatérjen, és hű legyen hozzánk. Helyes, okos gyerekeket akarunk, akik megérdemelt tisztelettel bánnak velünk, és nem törik össze az autót. Nem akarjuk, hogy túlságosan melegünk legyen. Nem akarunk nagyon fázni. Táncolni akarunk. Sokat inni, de megúszni a másnaposságot. Beszélni az állatokkal. Irigyeltnek lenni. Olyanok akarunk lenni, mint az istenek.

Bölcsességet akarunk. Reményt akarunk. Jók akarunk lenni. Ezért néha az összes többi vágyunk sötétebb oldaláról szóló meséket mondunk magunknak.

Egy olyan oktatási rendszer, amely csupán az eszközeinkről tanít minket – a használatukról, a létrehozásukról, a karbantartásukról –, de a vágyaink megvalósításában játszott szerepükről nem, alapvetően nem több egy kenyérpirító-javító gyorstalpalónál. Lehetsz a legjobb kenyérpirító-javító a világon, de megszűnik a munkád, ha a pirítós már nemkívánatos elem a reggeli étlapján. „A művészet”, ahogy egy ideje nevezzük, nem csupán cicoma. A lényeget jelenti, mert a szívünkről szól, és technológiai leleményességünket az érzelmeink generálják, nem csupán az elménk. Egy művészet nélküli társadalom már eltörte volna a tükrét, és kivágta volna a szívét. Már nem az lenne, amit emberiként ismerünk.

Ahogy William Blake sok évvel ezelőtt megállapította, a világot az emberi képzelet mozgatja. Eleinte csak a környező óriási és nagy hatalmú természeti világhoz képest nagyon kicsi emberi világ mozgatórugója volt. Most pedig lépésnyire vagyunk attól, hogy az időjárást leszámítva mindent mi kontrolláljunk. De még mindig az emberi képzelet az, a maga változatosságában, ami a tetteinket irányítja. Az irodalom az emberi képzelet kifejezése, avagy külsővé tétele. A gondolatok és érzések homályos alakzatait kiengedi a fényre – menny és pokol, szörnyek, angyalok és a többi –, oda, ahol alaposan szemügyre vehetjük őket, és talán jobban megértjük, kik vagyunk, és mit akarunk, és mik lehetnek e késztetések korlátai. A képzelet megértése többé már nem időtöltés vagy akár kötelesség, hanem szükséglet – mivel egyre inkább igaz az, hogy amit el tudunk képzelni, azt képesek leszünk megvalósítani.

Vagy legalábbis képesek leszünk megpróbálkozni vele. Mindig is jók voltunk abban, hogy kikotyogjuk a titkokat, kiengedjük a szellemet a palackból, a csapásokat Pandora szelencéjéből. Csak épp a visszazárásban nem jeleskedünk. De az elbeszélés gyermekei vagyunk, egytől egyig. Ami hajt minket, és igen, ami miatt reggel felkelünk, és elolvassuk a reggeli újságot, talán nem más, mint az egyszerű kérdés, amellyel minden fikcióírónak és minden újságírónak – figyeljék a különbségtételt –, szembe kell néznie az ébrenlét minden órájában. Ez a kérdés pedig a következő:

Mi történik ezután?

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License