Frank Krake

Az utolsó túlélő

A férfi, aki megmenekült
három koncentrációs táborból

A fordítás alapja:
Frank Krake: De Laatste Getuige
Speciale editie maart 2020
Dit is een uitgave van Uitgeverij Achtbaan

Copyright © Frank Krake / Uitgeverij Achtbaan, 2020

Fordította: © Bérczes Tibor, 2023

Szerkesztette: Sebes Katalin

Lektor: Szécsényi András
Katonai szakkifejezéseket lektorálta: Gondos László

Borító: Tabák Miklós

A könyv kiadását a Dutch Foundation for Literature/Nederlands Letterenfonds (NLF) támogatta.

A könyvben megjelenő fotók jogainak tisztázása érdekében a kiadó mindent megtett, azonban a történelmi képeknél nem minden esetben van egyértelmű jogtulajdonos, így kérdések esetén vegye fel a kapcsolatot a kiadóval. A képjegyzék tartalmazza egyértelműen a tisztázott fotók jogtulajdonosainak részleteit.

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 414 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Jónak

Tartalom

Előszó

1. Wim Aloserij

2. Kattenburg

3. Öt deszka között

4. Munka a boltban

5. A háború

6. Arbeitseinsatz

7. Szökésben

8. Élve eltemetve

9. Önkéntes fogság

10. Az amersfoorti tábor

11. Karanténban

12. A husum-schwesingi altábor

13. Az első munkanap

14. Törött ásók

15. A putteniek

16. A Revier

17. Nincs étel, nincs orvos

18. Újra Neuengamméban

19. Festő vagyok

20. Az SS piskótája

21. Nyulak a koncentrációs táborban

22. Olajmécsesek és táncoló melegek

23. A fehér buszok-hadművelet

24. Az Athen fedélzetén

25. Cap Arcona

26. Ezüstmadarak

27. Szűz Mária mentett meg

28. Szabadon és mégis fogságban

Epilógus

Utószó

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

A könyvben publikált fényképek és dokumentumok forrásai:

Képjegyzék

Mutató

Előszó

(Gedenkstätte Neuengamme)

Aki napjainkban belép a Neuengammei Emlékhely (Gedenkstätte Neuengamme) főbejáratán, csendes, szinte békés környezetben találja magát. Az óriási kiterjedésű táborterületet a lehető legnagyobb gondossággal emlékközponttá alakították át. A téglából emelt tábori épületek és az Appelplatz még megvannak, az egykori fabarakkok helyét kavicsok jelzik. A gyárépületek, az SS-garázs és a kerítés az elengedhetetlen őrtornyokkal még mindig állnak. A tábor területén kívül még ma is látható az a fehér villa, ahol a táborparancsnok lakott a sógornőjével és a gyerekeivel.

Az újonnan épült Emlékezés Házában (Haus des Gedenkens) a falon elhelyezett transzparenseken 25 ezer áldozat neve olvasható. Ez nagyjából a fele annak a majdnem 43 ezer fogolynak, akik itt pusztultak el. A többiek névtelenül haltak meg. Az 1950-es években egy monumentális emlékoszlopot állítottak fel a fákkal szegélyezett gyepen. Az idők folyamán további emlékműveket emeltek, egyebek között a putteni férfiaknak, akik közül sokan Neuengamméban haltak meg. Aki felkeresi az emlékhelyet, garantáltan a hatása alá kerül. A belőle áradó béke és nyugalom becsapja az embert, mert lehetetlenné teszi, hogy elképzeljük az ott történt borzalmakat.

Csak a túlélők történetei teszik egyértelművé a tábori élet kegyetlenségét. Azzal, hogy 73 évvel a felszabadulása után elmesélte a történetét, Wim Aloserij nagy szolgálatot tett az elkövetkező nemzedéknek, hiszen mára már alig maradt élő szemtanú. Egyre kevesebbeknek adatik meg, hogy első kézből, egy túlélőtől halljanak az akkori kegyetlenségekről. Frank Krake érdeme, hogy pontosan és értő gonddal lejegyezte ezeket az emlékeket. Neuengamme kerítése mögött napról napra a halál és az erőszak uralkodott. Aki ma körbesétál, a nap végén kiléphet a kapun, és beszállhat
az autójába, hogy elhajtson valamelyik hamburgi szállodába vagy haza. Ha azonban megismerjük Wim Aloserij történetét, másképp kell látnunk az ottani világot.

Ezzel a könyvvel Wim Aloserij és Frank Krake egyértelművé tesz még valamit, mégpedig azt, hogy a háborús szenvedésnek soha nincs vége. Ez a könyv nem egy lezárult háború története, sem az egykori foglyok, sem az áldozatok hozzátartozóinak életében. Számukra ez a háború folytatódott.

Soha többé háborút Európában, soha többé a koncentrációs táborok kegyetlenségeit – ez a hitvallás vezérelte az embereket 1945-ben. Úgy vélték, le kell vonni a tanulságokat – és Nyugat-Európában beköszöntött a béke korszaka. Németország, Franciaország, a Benelux államok és Olaszország között szoros együttműködés alakult ki. A mai európai együttműködés az akkori békevágy közvetlen eredménye. A háború azonban nem vált végleg történelemmé Európában. Közvetlenül ezután Európa nyugati és keleti részre szakadt. A felszabadított Neuengamme közelében vasfüggöny választotta ketté az országot. Két hatalmas hadsereg nézett farkasszemet egymással. A felszabadult Európa keleti fele egyik diktatúrából a másikba zuhant. Ez a helyzet 1989-ig tartott. Amikor a berlini fal leomlott, új törésvonalak keletkeztek, gyakran országokon belül is. Az 1990-es években olyan háború tombolt a Balkánon, amelyben ismét embereket zártak koncentrációs táborokba, és ártatlan férfiak és nők ezreit gyilkolták meg. Napjainkban is folyik háború Európában, Kelet-Ukrajnában. Kontinensünk kapujában, Szíriában pedig már hosszú évek óta szörnyű polgárháború dúl. Megint ártatlanok pusztulnak el, ismét kimondhatatlan atrocitások történnek. Az emberek pedig egy életen át, néha nemzedékeken keresztül hordozzák a háborúban szerzett lelki sérüléseket. A háború nem ér véget azzal, hogy a fegyverek elhallgatnak.

Valahol az Emlékezés Háza hosszú listáján a nagyapám, Sybrand Marinus van Haersma Buma neve is ott szerepel. A háború előtt Frízföldön lakott, és a német támadás idején egy kis vidéki település, Wymbritseradeel polgármestere volt.

Nem sokkal később, híven elveihez, harcolt a megszállók jogtalanságai ellen. 1941 tavaszán letartóztatták. Több mint egy évet töltött a scheveningeni börtönben, az Oranjehotelben. 1942 őszén az amersfoorti táborba hurcolták. Ezután ugyanazt a szomorú vonatutat tette meg, amit Wim Aloserij két évvel utóbb. Halálosan kimerülten érkezett meg, és nem sokkal később, 1942. december 11-én, mindössze 38 évesen meghalt a neuengammei betegbarakkban. Felesége négy gyermekkel maradt özvegyen. A legidősebb, apám tíz-, a legfiatalabb kétéves volt.

Wim Aloserij túlélte Neuengamme poklát, és a kevesek egyikeként a háború utolsó napjainak egyik legdrámaibb eseményét, a Cap Arcona katasztrófáját is a Lübecki-öbölben. Ezek a történések kitörölhetetlenül bevésődtek az emlékezetébe. Megszámlálhatatlanul sok kegyetlenséget látott és szenvedett el azokban a hónapokban. Vallomása megmutatja, hogy a jó és a rossz között húzódó választóvonal nem esett egybe a Hollandia és Németország között húzódó határral. A könyvnek ez a másik nagy tanulsága. Ebben a háborúban éppúgy voltak német áldozatok, ahogy holland tettesek is. Mindkettőre akad példa a könyvben. És a háború mindkét országban egy egész nemzedék életét meghatározta.

Az utolsó túlélő ugyanúgy a náci terror áldozatainak egyfajta emlékműve, mint a Neuengammei Emlékhely. Annak a generációnak az emlékműve, amelynek egy életen át hordoznia kellett ezeket az emlékeket. Magának Wim Aloserijnek is az emlékműve, aki túlélte a poklot, és akiben megvolt a bátorság, hogy több mint 70 évvel később elmondja a történetét.

Sybrand van Haersma Buma,
a holland alsóház kereszténydemokrata (CDA)
frakciójának vezetője

Hendrik Aloserij

1 Wim Aloserij

Amszterdam, 1932

– Te szemét! Tudom, hogy itt vagy valahol, te büdös kölyök!

Wim hallotta, ahogy a lépések egyre közelebb érnek. Arcát még mélyebbre fúrta a térde közé, és két ujjal befogta az orrát, mert attól félt, hogy a portól eltüsszenti magát. A mosdókagyló alatt biztonságban meghúzódhatott, mert az öt milliméter vastag lécek megóvták a felfedezéstől és az alapos veréstől. Amit a semmiért kapott volna. Nevelőapja, mint oly gyakran, most is merev részeg volt, s ilyenkor a kilencéves mostohafián akarta leverni minden nyomorúságát.

– Gyere elő, te szemét, és akkor majd megtudod, mi a szokás itt, Kattenburgban!

Hallotta kínzója nehéz légzését, és a lécek között a keskeny nyíláson át látta is, amint ott áll. Hendrik Aloserijnek két kézzel kellett kapaszkodnia, ha nem akart elesni. A bal kezével a mosdókagylónak támaszkodott, s a jobbal még mindig a kilincset markolta.

Ezen a szombat délelőttön Wim épp a kicsike konyhában játszott, amikor meghallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. A lépcsőn botladozó lépésekből azonnal tudta, mire számítson. – Gyorsan, tűnj el – súgta oda az anyja.

Felrohant a lépcsőn a padlástérbe. A tetőzet széle mentén óvatosan oldalazva átlépett egy vékony gerendán. Számolta magában a lépéseket. Pontosan huszonöt lépés után ért a mosdókagyló hátoldalához. A koromsötétben kitapogatta kedvenc búvóhelyét, amely elég nagy volt ahhoz, hogy guggolva beülhessen oda, és visszafojtott lélegzettel várta, hogy nevelőapja a keresésére indul.

– Te szemét! – Aloserij kedvenc szitokszava Wim törékeny testének minden porcikáját áthatotta. Megremegett, de csak egy pillanatra. Azok a napok, amikor úgy remegett, mint a nyárfalevél, már régen elmúltak. Már jócskán túl volt azon a korszakon, amikor még egyfolytában remegett. Néha azonban még előfordult, hogy éjszaka felriadt álmából. Olyankor verítékben úszott, mert rémálmában, ki tudja, hányadszor, újabb verést kapott.

Látta, hogyan remeg Aloserij keskeny ajka a dühtől. Az arca hosszúkás, a koponyája tar és napbarnított, világos szeme pedig dülledt. A két lapátfüle akkora, hogy Wim még ebben a nyomasztó helyzetben is csaknem elnevette magát. Rettentően örült, hogy nem ez az ember a valódi apja, és ő maga egy igazi Wijmans szerény méretű fülével élheti az életét. Ehhez társultak még azok a gyönyörű fürtök a hajában, a finom ívű szemöldök és az a mindig csibészes tekintet, amely fiatal kora ellenére komoly népszerűséget szerzett neki a környék lányai körében.

Aloserij áttette vadászterületét a fürdőszobával szemközti hálószobába. Ott volt Jo, Wim nővérének ágya, mellette pedig az az ágy, amelyen Wim és féltestvére, Henk osztozott. Aloserij, amikor ott sem találta nevelt fiát, zavaros beszéd kíséretében a saját ágya felé vette az irányt, hogy kialudja kábulatát. Wim hallotta, ahogy a lépcsőhöz botorkál, majd leimbolyog. Most legalább nem volt annyira részeg, mint néhány nappal korábban, amikor a fenekén szánkózott le a meredek lépcsőn.

Minden volt, csak tágas és luxus nem ez a Kleine Kattenburgerstraat 78. szám alatti emeleti lakás, de a kattenburgi gyerekek többségéhez képest, akik az Amszterdam-sziget keleti oldalán éltek, Wim nem panaszkodhatott. Barátja, Pietje Klaver, három házzal odébb négy fivérével osztozott a hálószobán. Pietje három nővére kényszerűségből az anyjuk szobájában aludt. Apjuk néhány évvel korábban meghalt egy kikötői üzemi balesetben, és a családnak segélyből kellett megélnie. Csak mindenféle szükségmegoldásokkal és a szomszédok segítségével tudtak a felszínen maradni. Mindössze heti 1,75 gulden lakbért fizettek, ezért is költöztek ebbe a negyedbe.

Mivel az övék egy emeletráépítéssel megtoldott lakás volt, Wim anyja 2,50 guldent fizetett. Ezt nem titkolta soha, de nem is nagyon tehette volna meg. A vékony falakból megépített, kis házban minden áthallatszott. A belső falak még az egysoros, mindössze hét centiméter vastag külső téglafalaknál is vékonyabbak voltak. Télen vastag jégvirágok borították az ablakokat. Ha keletről fújt szél, az utcai homlokzat pórusain át dőlt be a hideg. Olyankor a hálószobában nem sokkal volt melegebb, mint odakinn.

Wim nevelőapja szombaton kapta meg a heti bérét. Építőipari segédmunkásként heti 17 guldent keresett. Ezért heti hat napot és napi tíz órát kellett le-fel mászkálnia a létrán, vállán cementeszsákokkal és építőanyagokkal. Szombat délután, amikor lejárt a műszak, egyenesen a De Nieuwe Aanleg kocsmába indult, amely a Kleinestraat és a Mariniersplein sarkán állt. Csak órák múlva érkezett haza.

Wim, a nővére, Jo, az anyja, Johanna, a nevelőapja, Hendrik és a féltestvére, Henk

Néha már valóban elviselhetetlen volt a helyzet. Néhány hónappal korábban a gyerekek a konyhai petróleumkályha körül ültek az anyjukkal, amikor meghallották, hogy nyílik a bejárati ajtó, majd hangos, tompa puffanás következik. Wim anyja lesietett, és Aloserijt furcsa pózban találta. Merev részegen a meredek lépcsőn feküdt. Johanna őserővel határos szívóssággal cibálta fel a férfit a lépcsőn, miközben egyfolytában a fülébe ordított, nehogy elaludjon. Amikor felértek, betámogatta a hálószobába. Aztán kiürítette a zsebeit, és összeszedte a heti bérből megmaradt utolsó guldeneket: épp hogy a lakbér kifizetésére volt elég. Teljesen magánkívül volt, és zokogásban tört ki. A gyerekek hallgattak, nem tudták, mitévők legyenek.

Tíz perccel később anyjuk némiképp megnyugodott, és elküldte Jót a tejboltoshoz, hogy kérjen tőle kölcsön. A lány hat guldennel és lesütött szemmel tért haza. Azt a hat guldent az anyja minden nehézség dacára visszafizette a következő hetekben. Hacsak Alojserij nem itta el újra a bérét. Wim azt még rosszabbul viselte, amikor a nevelőapja nem tajt részegen, csak kissé kapatosan tért haza, és ahhoz elég részeg volt, hogy agresszív legyen, ahhoz viszont nem, hogy hamar elaludjon. Ilyenkor csak a titkos búvóhely kínált menedéket, vagy az, ha elmenekült hazulról. Olyankor Pietje Klaver társaságában a szigeteken kóborolt. Golyóztak a wittenburgi fiúkkal, vagy azzal szórakoztak, hogy becsöngettek az Oostenburgergrachton lakó zöldséges ajtaján.

Mielőtt Kattenburgba költöztek, egy szép, új bérházban laktak a Van Spilbergstraaton, a város túlsó végén. Wim soha nem értette, mi késztette anyját arra, hogy összeköltözzön a kattenburgi Hendrik Aloserijjel.

– Én vagyok az apád – mondta Aloserij az első találkozásukkor, hogy elnyerje Wim rokonszenvét.

– Maga nem az apám – bökte oda nyíltan Wim.

Az idegen férfi barátságos tekintettel nézett a kisfiúra. Kivett a zsebéből egy pénzérmét, és megpróbálta a markába nyomni. Wim szeme villámokat szórt.

– Nem kell a pénze. És maga nem az apám.

Megfordult, és kiszaladt. Odakinn leült a járdára. Az igazi apját nem ismerhette, mert röviddel a születése előtt valami tüdőbetegségben meghalt. Jo azt mesélte, hogy az anyjának viszonya volt egy másik férfival. Wim ezt már maga is sejtette. Normál körülmények között alig jártak templomba, de az elmúlt fél évben szinte minden héten elmentek. A Wittenburgergrachton álló Szent Anna-templomba, amelynek gyönyörű festett ólomüveg ablakai voltak, majdnem olyan magasak, mint a mellettük magasodó fák. A mise után mindig megjelent egy kopasz, napbarnított arcú, savószemű férfi az anyjuk oldalán. Ugyanaz az alak, aki most az apjaként mutatkozott be.

Wim annyira belefeledkezett a gondolataiba, hogy csak egy idő után vette észre a nővérét, aki odatelepedett mellé. Jo több mint egy évvel volt idősebb nála, de elválaszthatatlanok voltak. Az anyjuk mindig ügyelt rá, hogy Jo csinosan nézzen ki, ha tehette, fehér ruhákba öltöztette, és ahhoz illő szalagot kötött a sötét hajába. Rejtély volt, hogyan csinálja, de abból a néhány megspórolt fillérből, amije volt, mindig sikerült ragyogóvá varázsolnia a lányát. Wim imádta a nővérét, és rettentően büszke volt rá, hogy ő az öccse, ráadásul ugyanattól az apától. Iskola után mindig együtt lógtak, és nem voltak titkaik egymás előtt – kivéve az emeleti rejtekhelyet.

Kleine Kattenburgstraat 78.

2 Kattenburg

Amszterdam, 1935

A 17. század második felében három szigetet alakítottak ki Amszterdam keleti oldalán az IJ partján. Kattenburg volt a legnyugatibb, Wittenburg és Oostenburg közvetlenül mellette feküdt. Ott húzódott keleti irányba a Czaar Peterstraat, amely a kikötő mögött is folytatódott. A kis, gyakran rozoga munkásházak lakói érzelmileg is kötődtek a negyedhez; szigetieknek nevezték magukat, büszkén vállalva a korábban rájuk ragasztott gúnynevet.

Az egész terület a hajóépítés szolgálatában állt. Akkoriban a nagy hajógyárak hajók százait készítették a Holland Kelet-indiai Társaság számára. Kattenburgból csak egy rövid séta a Marine Etablissement haditengerészeti raktár és kiképzőközpont, amely egykor a város jelentős erődítményének számított. Annak közelében, a Het Gouden Hoofd szálloda-kávézó-étterem már a Marinierspleinnel volt határos, ahol a hajógyárak vezetői és főnökei laktak, olyan házakban, amelyek éles ellentétben álltak a negyed többi részének egyszerű munkáslakásaival. A szegényebb kattenburgiek mindazonáltal inkább büszkék, mint irigyek voltak a negyednek arra a részére. Az összetartozás sokkal fontosabb volt, mint a vagyoni különbség.

Ebben az összetartó közösségben Wimnek nem szomszédai voltak, hanem rengeteg nénikéje és bácsikája. Ha a szükség úgy hozta, ők segítették egymást. Wim és testvérei ezt akkor tapasztalták meg, amikor az anyjuk, aki szinte soha nem volt beteg, 1935 telén magas lázzal hirtelen ágynak esett. Ahogy az lenni szokott, a szomszédság a segítségükre sietett. Adolfs úr, a hentes, az utca túloldaláról egy vasárnap délután beállított egy darab sült hússal – igazi marhahússal, amilyet általában nem ettek. Ha néha jutott némi pénz húsra, az anyjuk lóhúst vásárolt, mert az sokkal olcsóbb volt.

Kattenburgban mindig nagy volt a sürgés-forgás. Teherkerékpárjaikon mozgóárusok járták az utcákat, fennhangon dicsérve áruikat. Az ablakokból anyák hajoltak ki, hogy kiakasszák száradni a mosott ruhát, és szemmel tartsák a kölykeiket. Szabadságos matrózok és kis pénzű, lézengő dokkmunkások lepték el a sziget utcáit, amelyet hidak sokasága kötött össze Amszterdam többi részével. Wim benézett mindenhová: hol egy almát kapott a zöldségestől, hol egy szelet sonkát Adolfs hentestől – akit szeretett meglátogatni –, hol néhány centért vett valami kis édességet a Tweede Kattenburgerdwaarstraat sarkán a fűszeresnél. A rávalót azzal kereste meg, hogy a szomszédasszony, Sjaan néni kutyáját sétáltatta. A nyalánkságot többnyire a Jóval közös vasárnapi sétákra tartogatta. A mise után először ettek pár szendvicset odahaza, majd elindultak hazulról, és becsavarogták a környéket. Mindegy volt, hová mennek, csak ne kelljen otthon lenniük.

Wim anyja Maastrichtból származott, az élénk délholland történelmi városból. Weijst volt a lánykori neve. Tájszólása, bár már csaknem teljesen levetette, amikor fáradt volt, azért csak vissza-visszatért. Nem volt könnyű gyerekkora. Miután az édesanyja meghalt, apácák fogadták be, de amikor a 18. életévét betöltötte, egyszerűen utcára tették.

Nem volt hová mennie. Teljesen tanácstalan volt, végül anyja nővéréhez, Toos nénihez fordult segítségért. Ő megengedte, hogy nála lakjon, de Wim anyja néhány hét múlva sietve távozott. A nagybátyja, aki 60 év körül járt, állandóan körülötte sündörgött, és nem tudott parancsolni a kezének. A lány aztán egyik helyről a másikra költözött, majd Rotterdamban kötött ki, ahol 19 éves korában összeállt a barátjával, Johannes Wijmansszal, Wim igazi apjával.

Amikor Hendrik Aloserij feleségül vette az anyjukat, Wimet és Henket a nevére vette, akik ezentúl az ő családnevét viselték. Jót azonban nem adoptálta, mert az volt az elve, hogy lányokat nem fogadunk örökbe.

Wim és Jo nem sokat törődött Henkkel, az öccsükkel, aki a féltestvérük volt. Úgy gondolták, hogy a háttere nem érdemesíti őt arra. Anyjuk soha nem volt hajlandó elmesélni, ki volt az apja. Korábban, amikor Wim három-négy éves volt, Amszterdam nyugati részén, a Da Costakadén laktak, és hogy meg tudjanak élni, anyjuk albérlőket fogadott. Ágybérlőik is voltak. Henk abban az időszakban született.

Henk Aloserij

Henknek mindig a rosszaságon járt az esze, különösen Jót bosszantotta szívesen. Szombaton a ház mögötti kis köves udvaron egy nagy cinklavórban mosakodtak. Egyetlen törölközőjük volt, mind a hárman azzal szárítkoztak. Mindig Henk akart lenni az első, mert akkor még tiszta és meleg volt a víz. Miután megtörölközött, „véletlenül” beleejtette a törölközőt a lavórba. Jo és Wim törhette a fejét, hogyan törölközzenek meg. Télen ez kész kínszenvedés volt, mert nem rohanhattak anyaszült meztelenül és csuromvizesen be a házba. Henk, miután az anyjuk lekent neki néhány pofont, abbahagyta a pimaszkodást, de hamarosan új ötlete támadt: beborsozta a törölközőt.

Jo azt viselte a legrosszabbul, ha Henk hozzányúlt a babáihoz és a babaruháihoz, az egyetlen tulajdonához. Játék után Jo gondosan elpakolta a komód fiókjába, az előzőleg szépen összehajtogatott ruhák mellé. Rettentően dühös lett, amikor észrevette, hogy a fiók megint üres. Wim segített neki megtalálni a babákat; többnyire a hálószobájukban, a tetőlécek mögött, a sötétben kellett keresgélniük.

Így teltek az évek Kattenburgön. Wim számára meglehetősen nehéz időszak volt ez. Megtanulta, hogyan kerülje ki nevelőapja karmait. Második természetévé vált, hogy láthatatlanná tegye magát. Árnyékként mozgott, az asztalnál tartotta a száját, úgy tett, mint aki ott sincs, és minden pillanatban résen volt, nehogy egy pofont vagy verést kapjon.

Általában az utcán töltötte az időt, ott érezte otthon magát. Reggelente örömmel ment iskolába, többnyire Pietje Klaver társaságában. Az első szakaszt Jóval együtt tették meg, végigmentek az utcán, majd befordultak balra a Kattenburgergrachtra. Az a Wittenburgergrachtba torkollott, és ha kiléptek, az Oostenburgergrachton tíz perc alatt a Willibrordus iskolába értek. Ez fiúiskola volt, ahol szigorú és tapasztalt apácák, illetve tanítók oktattak. Jo a Wittenburgergrachtnál, a Gerardus van Majella lányiskolába járt. Iskola után odahaza, a konyhaasztalnál találkoztak megint. Aztán kimentek játszani – már ha kijutottak az ajtón.

Wim iskolai osztálya, Willibrordus iskola – 10–11 éves korában

Saját lépcsővel rendelkező emeleti lakásban laktak, Tieken szénkereskedő felett. Az ajtajuk mellett, a pincelejárat felett egy fabódé állt. A deszkákra fehér betűkkel ezt pingálták:

„Fűtőanyag-kereskedés, H. Tieken és fia fűtőolaj
TEL 53246”

A szénkereskedő bódéjába két nagy faajtón át lehetett bejutni. Az egyik mellett volt Wimék emeleti lakásának bejárata, és mellette Tieken szénpincéje, két ablakkal, amelyeken épphogy be tudott szűrődni a napfény. A szénkereskedő régi, ócska teherkerékpárja a lépcsőfeljárónak támasztva pihent. Olyan színe volt, mint az Aloserij család lépcsőjének, szürkéskék, és belelógott a legfeljebb fél méter széles járdába. Ha valaki be akart jutni, két meredek lépcsőt kellett megmásznia. Aztán következett a bejárati ajtóhoz tartozó küszöb. Az ajtó befelé nyílt. Az előszobában épp csak annyi hely volt, hogy meg tudjon állni az ember, és kész csoda volt, ha bele nem verte az orrát a hihetetlenül meredek lépcsősorba. Felkapaszkodni már önmagában is művészet volt, mert aki nem egyensúlyozott, könnyen lezuhant. Azonban igazi kihívás volt lejönni a lépcsőn. Csak háttal lehetett lejutni, amihez a korlátként szolgáló kötélre is szükség volt. A vendégek többsége nagyon óvatosan, szemét a lépcsőre tapasztva, kezével a kötelet markolva, fokonként ereszkedett alá.

Tieken és fia fűtőanyag-kereskedés

Ha végre levergődtek a földszintre, és ki akarták nyitni az ajtót, az utat gyakran elállta egy csapat munkanélküli, akik a járdát választották törzshelyükül. Wim anyja annyira haragudott rájuk, hogy kitalált egy hatékony módszert, hogyan lehetne felszabadítani a kijáratot. A bejárati ajtó mögé odakészített egy vödör vizet, majd az előszoba kövére öntötte, és a víz pillanatok alatt kifolyt az ajtó alatt. Az odakinn ücsörgő férfiak azt sem tudták, hogyan meneküljenek, miközben egyfolytában átkozták Johannát. Hogyha Wim az utca túloldalán golyózott Pietjével, iszonyúan élvezték, amikor a nagydarab fickók káromkodva felugráltak. A szájukra tapasztották az öklüket, úgy kuncogtak, mert tudták, ha észreveszik, hogy kinevetik őket, a tenyeres-talpas kikötői munkások alaposan ellátják a bajukat.

Kleine Kattenburgerstraat 72–78.

Egy nyári vasárnap Hendrik Aloserijnek ismét eljárt a keze. Amikor a Szent Anna-templomban véget ért a reggeli mise, Wim és Jo, mielőtt elindultak volna hazafelé, még végigsétáltak az első padsorokon, amelyeket a tehetősebb hívek béreltek. Néha hevert ott egy-két pénzdarab, amelyet a perselybe szántak, de elejtettek, és elgurultak. Ezúttal két centet találtak, épp eleget arra, hogy séta közben vegyenek maguknak egy kis édességet. Pár perc múlva, amikor a sekrestyés kizavarta őket a templomból, a pénz már a zsebükben lapult.

Az étkezőasztalnál Wim még az első kenyeret sem ette meg, máris kapott két nyaklevest. Az elsőt azért, mert állítólag csámcsogott, a második okát viszont nem tudta megfejteni, megkérdezni pedig végképp nem merte. Amikor egy harmadik kenyérért nyúlt, Aloserij rárivallt:

– Már megint csak azért eszel, hogy kiszard? – Homlokát ráncolva felfelé, a WC felé intett. Wim nem nézett rá, csak némán evett tovább.

Mihelyt lehetett, már álltak is fel Jóval az asztaltól. Elhatározták, hogy tesznek egy hosszú sétát, amilyen messze csak lehet hazulról.

– Menjünk ki a strandra? – kérdezte Jo.

– Jó! Nézzük meg! – Sosem lehet tudni, talán összefutnak néhány csinos lánnyal, gondolta magában Wim, de ezt nem mondta ki hangosan. 12 éves volt, és egyre szívesebben és ügyesebben udvarolt. A lányok szinte csüggtek minden szaván, amikor a kalandjairól regélt. Az sem zavarta őket, hogy egy néhány négyzetkilométeres területen játszódtak le a szigeten.

Wim és Jo alaposan kilépett. Egy negyedóra múlva, már a városon kívül, a Zuidersopje partján elszopogatták a magukkal hozott édességet. Valamivel odébb szennyvízcsatorna torkollott a vízbe.

A szél a rossz irányból fújt, így kevesen jártak arra. Amikor kedvező irányú volt a szél és az áramlás, itt pompásan lehetett úszni és a vízben sétálgatni, méghozzá teljesen ingyen, míg az ötcentes uszodában, a Nieuwe Diepnél valóban elkérték az öt centet. Annyi pénzük viszont nem volt.

Most iszonyatosan bűzlött és nagyon zavaros volt a víz. Tíz perc sem telt belé, máris elindultak visszafelé a hosszú úton. Még nem volt kedvük hazamenni, így inkább követték az IJ vonalát, és elfeledkeztek mindenről, mindenkiről maguk körül. Órákkal később a távolban megpillantották a z Északi-tengeri-csatorna felett átívelő hidat, a Hembrugöt. Leültek a vízparton, és nézték az Amszterdam és Zaandam között közlekedő vonatokat. A hosszú sétától és a fülledt nyáridőtől elfáradtak. Amikor az utolsó szem cukor is elfogyott, ledőltek a fűbe, lehunyták a szemüket, és elaludtak.

Amikor Wim felébredt, fogalma sem volt, hány óra lehet, de a nap már alacsonyan állt. Megbökte a nővérét, aki még mindig álomországban járt.

– A mama nyugtalan lesz – mondta Jo. – És az inged is csupa zöld. – Wim leporolta a füvet és a mohát a vasárnapi fehér ingéről, legalábbis annyira, amennyire tudta, és nekivágtak a hazafelé vezető hosszú útnak. Éjjel egy óra tájban értek vissza a Kleine Kattenburgerstraatra. A házuk előtt vagy húsz ember álldogált, de az anyjukat csak akkor vették észre, amikor közelebb értek. Olyan kicsi volt, hogy fel sem tűnt a sok izgatott szomszéd között. Vörös volt és kisírt a szeme, és a gyerekek nyakába borult.

– Már azt hittem, hogy valami bajotok esett – súgta Jo fülébe.

– Dehogy, csak elmentünk a Hembrugig, ott meg elaludtunk a fűben.

– A Hembrugig?! De hiszen az több mint nyolc kilométer, félúton Amszterdam és Zaandam között!

A szomszédok elindultak hazafelé. Többségük már túl volt az éjszaka felén, másnap reggel hatkor kellett kelniük. Hendrik Aloserij nem törődött a nagy felfordulással, és szokása szerint kilenc óra körül, mintha mi sem történt volna, lefeküdt aludni.

Wim már napok óta holtsápadt volt, és iszonyú hasfájás gyötörte. Bármit adott neki enni az anyja, semmi sem segített. Nem tudott iskolába menni, és két napja csak feküdt az ágyban. Johanna, végső kétségbeesésében, villamosra szállt, és elment az elegáns Plantage Middenlaan utcába, ahol Dasberg doktor rendelt. A zsidó háziorvos többnyire tehetős amszterdamiakat kezelt, de a negyedben élő szegényeken is segített. Wim anyja egyszer már járt nála, akkor még Johan Wijsman feleségeként.

Dasberg olyan orvos volt, akire szükséghelyzetben mindig számítani lehetett. Megígérte, hogy aznap délután beugrik a Kleine Kattenburgerstraatra, miután végzett a körútjával. Elbeszélgetett a szófukar Wimmel, majd megtapogatta és megmasszírozta a hastájékát.

„Vakbélgyulladás”, hangzott a diagnózis. Dasberg kivett egy kis fehér gyógyszeres fiolát a barna bőrtáskájából, és átadta Johannának. Beutalót is írt, amellyel kórházba viheti. Egy szűk órával később Dasberg még egyszer visszatért, hogy ellenőrizze, jó volt-e az első diagnózis.

– Kilencvenkilenc százalék, hogy a vakbél – mondta. – Ki kell venni, de egy-két héten belül rendbe jön.

Határozottan megszorította Wim kezét, és megsimogatta a buksiját. Két héttel később a gyerek már ismét ott játszott a Kattenburgerpleinen a Nemzeti Tengeri Fegyvertár ('s Lands Zeemagazijn) épülete előtt a környékbeli fiúkkal, mintha mi sem történt volna. Pontosan úgy, ahogyan Dasberg megjósolta.

Azokban a napokban Aloserij az emberi arcát is meg-megmutatta. Meglátogatta Wimet a kórházban, és vitt neki gyümölcsöt vagy lekváros kenyeret, amit a gyerek nagyon szeretett. Wim bizalmatlansága mégsem oldódott fel vele szemben. Egy hónappal korábban, a vakbélgyulladása előtt Aloserij még ledobta őt a meredek lépcsőn. Tiszta kék-zöld folt volt a teste, a jobb karja pedig csupa zúzódás. Talán a nevelőapja mégiscsak megbánta az esetet – már ha egyáltalán emlékezett még rá.

A Kippebrug és a fürdőház

Ekkor történt meg először, hogy az anyja adott neki egy tízcentest, hogy szombaton fürdőbe mehessen. Az iskolában már sokat hallott róla, de ezekbe a beszélgetésekbe ő nem tudott bekapcsolódni. Felszabadultan lépdelt az anyja oldalán a Kippebruggetje hídon a Wittenburgerkade fürdő felé, ahol már látszottak a különleges épület körvonalai. Az egyenes és íves vonalak harmonikusan váltogatták egymást, és a részben fehérre vakolt kupola titokzatos jelleget kölcsönzött az épületnek. Mögötte szerettek a legjobban golyózni a szigeteken lakó gyerekek.

Wimnek már évek óta izgatta a fantáziáját, milyen lehet az épület belülről, és most végre a saját szemével is megnézheti. Az anyja megvárta odakinn, és fél óra múlva Wim újjászületve lépett ki a kapun. Ragyogott az arca a büszkeségtől és a brillantintól, amelyből nem csak a hajára jutott. Attól a pillanattól kezdve arra gyűjtött, hogy egyszer-egyszer megint elmehessen a fürdőházba. Kisebb szívességeket tett idősebbeknek, és ha szerencséje volt, néhány centet a markába nyomtak. Amikor már összegyűlt a jegyvásárláshoz szükséges összeg, még össze kellett szednie valamennyit, hogy édességet vehessen a Jóval közös vasárnapi kóborlásaikra. A szemközti szomszédoknál vásárolták, akik édességboltot vezettek a nappalijukban. Az édességek tárolására szolgáló üvegek mindig ott álltak közszemlére téve az ablakban. Wim és Jo bármeddig el tudták volna nézni. Addig pedig legalább beszélgethettek a szegfűszeges rúdról, a félcentes dropszról és az édesgyökérről.

Kleine Kattenburgerstraat

3 Öt deszka között

Kattenburg, 1937

Az anyja hasa egyre jobban kigömbölyödött. Majdnem 40 éves volt, és Wim már betöltötte a 14-et. Arról, hogy a gyerek hogyan lesz, az Aloserij-házban soha nem beszéltek. Amikor az anyjuk belekezdett a gólyáról szóló mesébe, Wim és Jo egymásra nézett. Már rég felfedezték a hálószobában azt a könyvet a fiókban, és tudtak mindenről.

Izgalmas időszak volt. Vajon mikor születik meg a kisöccs vagy a kishúg? Wim tökéletesen felfogta, hogy féltestvérének születése csak tovább növeli majd a távolságot közte és nevelőapja között. Tudta ugyanis, hogy ez egy igazi Aloserij gyerek lesz.

Nevelőapjának édesanyja, akit Wim az utca nevéről „hátsó nagyinak” nevezett, már nagyon várta a gyereket. A Kattenburgerachterstraaton lakott, és kedvelte Wimet. Egyedül neki dugott egyszer-egyszer valamit a zsebébe, amikor meglátogatták. Henknek és Jónak soha. Olyankor felemelte a szoknyáját, és az alsószoknyájára varrt zsebből kivett egy-egy centet. Jo ki nem állhatta az asszonyt, és egy kicsit félt is tőle. Wim szívesen látogatta meg, hogy megigyon nála egy csésze teát, mert legalább ilyenkor sem kellett együtt lennie a hátsó nagyi egyre őrültebbnek tetsző fiával.

A második emeleti nappaliból a Marine Etablissementre, a kattenburgerstraati Haditengerészeti Kiképző Iskolára nyílt kilátás, amely előtt katonák álltak őrt. Olyankor az asszony mindig a több méter magas kapu feletti díszítésekre mutatott, amelyeket egy nagy, az ég felé mutató fülke foglalt keretbe. A kapu még a 17. századból származik, mesélte, mintha ő maga is jelen lett volna, amikor építették.

Egy áprilisi délután Wim épp begyűjtötte hátsó nagyitól a centjét, amikor furcsa, nyomasztó érzés kerítette hatalmába. Elköszönt, és leviharzott a lépcsőn. Nagyjából ebédidő volt. Ügyesen átszlalomozott a kis teherautók, a babakocsit tologató anyukák és az árusok kézikocsijai között. Öt perc alatt hazaért. Odahaza meglepetten látta, hogy az anyja nincs otthon. Bement a kórházba, mondta Jo. Valami van a hasával, a nevelőapjuk is elkísérte, tette még hozzá. Sjaan néninél tudnak megebédelni, aki már várja őket.

Este nyolc óra felé a nevelőapjuk bekopogott értük. Nagyon fel volt dobva, csak úgy csillogott a szeme. Viccelődött, jókedvű volt, és – a változatosság kedvéért – józan.

– Fiam van! Fiam van! – kiabálta. – Gyertek velem!

Wim alig tudta megköszönni Sjaan néninek a vendéglátást, amikor elköszönt a bólogató és szélesen mosolygó szomszédasszonytól. Nagyon megijedt, amikor a Wilhelmina kórházban megpillantotta anyja nyúzott és holtsápadt arcát. Egyáltalán nem hasonlított arra az életerős és energikus asszonyra, aki aznap reggel még minden jót kívánt neki, amikor az iskolába indult. A szülés különösen nehéz volt, és Johanna úgy festett, mintha kicserélték volna. A hasán egy kis lény hevert, amelyet bézs szegélyű, fehér lepelbe bugyoláltak.

– Bertus – közölte büszkén Aloserij.

Wim nem tudta eldönteni, hogy az anyját vagy a kis jövevényt figyelje-e. Legifjabb féltestvére kissé homályosan bámult apró szemecskéjével. Wim viccesnek találta, hogy ilyen kisbaba, de még nem merte a karjába venni. Az osztályon szúrós szag terjengett, amelyet nem tudott azonosítani, de kissé émelygett tőle. Öt perc után elege is lett a látogatásból. Megsimogatta Bertus arcocskáját. Jo egy órával később ért haza. A maga 16 évével már fiatal felnőtt nő volt, aki szinte nem tudott betelni a megindító látvánnyal. Wim viszont elindult, végigment a fehérre mázolt, végtelen folyosókon a kijárat irányába, és közben újra meg újra azt mormolta magában: „Bertus”.

Az anya, Johanna Weijts

Mivel az anyjuk már nem volt olyan fiatal, időbe telt, mire felépült. Csak három hét múlva tért haza végleg a kórházból.

Brussel káplán már aznap este ott állt a küszöbön, hogy megszemlélje anyát és fiát, majd a büszke apával áldomást igyon a kis jövevényre. Brussel nem először látogatta meg őket, és pontosan tudta, hogy Aloserij mindig tart otthon valami szíverősítőt. Ilyenkor Jónak az ölébe kellett ülnie, de most, hogy már a 16. életévében járt, gondosan kerülte a papot. A konyhába nyíló ajtóban, az ajtófélfa mögül figyelte, mit csinál a két férfi a szűkre szabott nappaliban. Aloserij arra számított, hogy kap némi támogatást az egyháztól, és kérdőn nézett a káplánra.

– Elég jól van – mondta –, de azért egy kis hús jót tenne neki.

– Egy kis hús? Hát azzal legfeljebb a szeme lakhat jól – felelte a káplán. Majd ismét töltött magának.

Jo számára, aki hallgatta a beszélgetést, Brussel válasza felért egy arcul csapással. Megértette, hogy ég és föld a különbség aközött, amit a papok a templomban prédikálnak, és amit a valóságban tesznek. Az anyjuk mindkettejüket megkereszteltette, és bérmálkoztak is, de Jóban már hosszabb ideje érett a kétely, érdemes-e templomba járni. A káplán viselkedése ezt csak tovább erősítette.

Anélkül hogy bárki észrevette volna, Wim kiosont, és egy teli szeneskannával tért vissza. Begyújtott a kályhába a nappaliban. Úgy mozgott a házban, akár egy árnyék, és nemsokára már megint ott ült az anyja ágya mellett.

Aloserij nem sokáig örülhetett egyetlen saját fiának. Az ivástól rohamosan leépült, és egyre gyakrabban csinált furcsa dolgokat. Még mindig rendszeresen holtrészegen állított haza, sőt egy alkalommal taxival érkezett. Anyjuk nem hitt a szemének. Nem elég, hogy a heti bérének nagy részét elissza, de még drága taxival is furikáztatja magát. Valószínűleg a kocsmáros hívta, hogy megszabaduljon a kellemetlen vendégtől. Amikor másnap reggel kijózanodott, Aloserij jó fél órán át üvöltözött, csak úgy zengett a ház. „Hol a pénztárcám?” Nyilván a taxiban felejtette, de persze nem ismerte be. Vad tekintettel közeledett az izzó vaskályhához, hogy puszta kézzel megmarkolja. Felesége elhajította a ruhát, amit éppen foltozott, felpattant a székről, és még épp időben állta útját.

– Észnél vagy? Megégeted a kezed, ha a kályhához érsz.

Aloserij testét furcsa rázkódás járta át, és lassan a földre ereszkedett. Csak percekkel később tápászkodott fel, és magában motyogva kitámolygott a konyhába, feleségét teljes kétségbeesésben hagyva maga mögött.

A következő hónapokban az efféle furcsaságok egyre gyakrabban ismétlődtek. Az anyjuk néhányszor kihívta Dasberg doktort, aki gondosan megvizsgálta Aloserijt, és beutalta a Wilhelmina kórházba. Johanna csak annyit mondott az állapotáról, hogy az alkohol eluralkodott rajta. Az éjjeliszekrényen ott hevert egy névjegykártya, amelyet a kórházban kapott, a telefonszámmal: akkor kellett felhívnia, ha a férje állapota nagyon rosszra fordul.

Ez elég hamar bekövetkezett. Közeledett a tél, és a tomboló őszi viharok alaposan próbára tették a kattenburgi házakat. Szerencsére keletről érkeztek, így Sjaan néni emeleti lakása távol tartotta a szelet a nappalijuktól. A hálószoba azonban védtelen volt, mert a második emelet, minden oldalról védtelenül, az utca épületei fölé magasodott. Wim úgy érezte, mintha odabent is ugyanolyan erősen fújna, mint odakinn, és befúrta magát a takaró alá. Henk már aludt, Jo pedig épp akkor feküdt le.

Wim hirtelen az anyja szörnyű sikoltására riadt fel. Jo már az ágya mellett állt, miközben Henk nyugodtan horkolt tovább. A két testvér lerohant a lépcsőn, és még éppen látták, amint anyjuk, Bertust kétségbeesetten magához szorítva, ellöki nevelőapjukat a nyitott ablaktól. A szél süvöltött a hálószobában, majd Johanna bal kézzel becsukta az ablakot. Hendrik Aloserij, mint aki transzban van, eszelősen csapkodott, és zavart tekintettel ment el mellettük.

– Fel kell hívnom a kórházat – mondta Johanna feltűnően nyugodtan. – Jo, vigyázz egy kicsit Bertusra! Papa ki akarta dobni az ablakon. Alig tudtam megakadályozni.

Wim és Jo tátott szájjal nézett rá, meg sem tudtak szólalni. Tiekenéknek, a lenti szomszédoknak volt telefonjuk. Az üvöltözésre már ők is felébredtek, és kinyitották az ajtót. Johanna lesietett. Wim és Jo feszülten várakozott a nappaliban.

Kicsivel később ismét iszonyú üvöltést hallottak, csakhogy ezúttal azonban nem a pánik, hanem a düh motiválta. Az anyjuk kirohant Tiekenék lakásából, és a férje keresztnevét kiáltozta. Aloserij megint kinyitotta a hálószoba ablakát, és bokáig letolt nadrágban vidáman vizelt ki az utcára.

Az anyjuknak ismét sikerült megnyugtatnia. Ott ült mellette, mindaddig, amíg egy negyedórával később a Wilhelmina kórházból két szerzetes meg nem érkezett, és el nem vitték a férjét. A hármas számú pavilonba, a pszichiátriai osztályra szállították, amelyet a népnyelv csak bolondokházaként emlegetett.

Négy héttel később Hendrik Aloserij nyitott koporsóban, felravatalozva feküdt az elülső szobában. A feje teljesen be volt kötve, mesélte Jo Wimnek, aki nem nézhette meg, de nem is érezte szükségét. A házban lakók inkább fellélegeztek. Szomorúságról, érzelmekről, szívfacsaró jelenetekről nemigen lehetett beszélni. Így volt a legjobb mindenkinek.

Az egyedülálló négygyerekes anyának nem volt túl könnyű dolga – munka és jövedelem nélkül, miközben fizikailag sem volt ereje teljében. Még ahhoz is túl gyenge volt, hogy hajtani tudja a varrógép pedálját. Így aztán Jo gyakran nem mehetett ki játszani, hanem segítenie kellett anyjának, aki pelenkákat készített a féltestvérének. Ám nagy örömmel tette, most, hogy végre kiszabadult nevelőapja fogságából.

A legjobban talán Wim lélegzett fel. Iskola után Pietje Klaveréknál játszott, hogy ne kelljen látnia a lakásban felállított koporsót. A nevelőapja meghalt végre, de ő még most is nagy ívben elkerülte. A halála érzelmileg egyáltalán nem érintette meg. Egy héttel később vége volt az egésznek, és a házba visszatért a nyugalom. Brussel káplán rendszeresen meglátogatta őket. Na nem azért, hogy megkérdezze, tud-e bármiben is segíteni, hanem hogy beszedje a két gulden ötvenet, a heti egyházi adót. A temetésen három pap mondott misét, de ezt ki is számlázták nekik.

Jo

Jo mindig ügyelt rá, hogy ne legyen otthon, amikor a káplán látogatóba jön. Egyre jobban zavarta, hogy az egyházban minden a pénz körül forog, és úgy döntött, hogy úgy, ahogy van, lerázza magáról a katolikus hitet. Nem is tért vissza soha többet, még a leánykórusba se járt, pedig az éneklésben sok örömét lelte.

Az anyjuk több alkalommal is beszélt a Társadalmi Segélyező Szolgálat tisztviselőivel. Mindenféle furcsa idegenek jártak a lakásukban. Egy férfi például besétált, felment az emeletre, és benézett a ruhásszekrényekbe, nincs-e túl sok holmijuk ahhoz, hogy jogosultak legyenek támogatásra. Ezt az embert csak úgy emlegették, mint szegénységi látogatót.

Az amszterdami önkormányzat 15 guldent fizetett Johannának, plusz speciális kuponokat. Wim nem mindig volt elragadtatva a támogatástól. Nagyon utálta például a ruhákat, amelyeket hordania kellett.

Nem maguk válogathatták össze. Johanna ruhautalványokat kapott, amelyeket egy prinsengrachti boltban lehetett levásárolni. Az egész utca messziről láthatta, honnan származnak a ruhák. Wim megpróbálta más ruhákkal eltakarni, és ez többé-kevésbé sikerült is neki, de a fekete térdzoknin, amelybe két piros csíkot szőttek, mindenki láthatta az iskolában, hogyan állnak a dolgok odahaza. Úgy érezte, megbélyegezték.

Szerencsére korántsem ő volt egyedül ezzel az osztályban. Sok gyerek apja volt munkanélküli, és szorult támogatásra. Ennek voltak előnyei is. Az osztályból legalább 15 másik gyerekkel együtt Wim ebédidőben lemehetett az iskola alagsorába. Odalenn félhomály volt, és egy poros villanykörte gondoskodott arról, hogy legalább a sorban előtte álló fiút lássa. A hátrányos helyzetű gyermekek itt kaptak zabkását. Wimnek saját zománcozott tálkája volt, az aljába belevésve a monogramja. Ott állt tálkával a kezében, az adományruhákban, hogy kapjon néhány merőkanál kását.

Az anyjuk bátran állta a sarat ezekben a nehéz időkben. Valamennyire felerősödött, és hamarosan természetes báját is nagyrészt visszanyerte. Ezt Hendrik öccse, Guus is észrevette. Agglegény volt, a Kattenburgergracht sarkán lakott, és úgy érezte, most elérkezett az ő ideje. De az asszony nem állt kötélnek. Végre megszabadult az egyik Aloserijtől, erre megjelent a következő.

Guus bácsi azonban nem tudott parancsolni a kezének. Ezt Wim is látta, de nem szólt az anyjának. Hallotta azt is, amikor Guus bácsival az egykor Hendrik tulajdonában álló házakról beszélgetett. Ezekről a hagyatékból lehetett tudni. Csakhogy Hendrik minden vagyonát elitta, és koldusbotra juttatta a feleségét meg a gyerekeket.

Egy nap a konyhaasztalnál, vacsora közben az anyjuk megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Elköltözünk.

A gyerekek kérdőn néztek rá.

– Elköltözünk Kattenburgból. Nem akarom, hogy ezentúl bármi közöm legyen a nevelőapátok családjához. Keresek egy kis házat Oosterparkbuurtben. Még mindig ismerek ott néhány embert, még azelőttről, hogy megismerkedtem volna vele.

Wim pontosan tudta, mi motiválja az anyját, és nagyon tetszett neki az ötlet. Nemsokára úgyis ott kell hagynia az iskolát. Járt náluk a szegénységi látogató, és azt mondta Johannának, hogy a két legidősebb gyerek menjen dolgozni, különben nem kap segélyt. Jo a költözést egyáltalán nem bánta, de azt, hogy nem tanulhat tovább, sorscsapásként élte meg. Jól tanult, és épp akkor tett sikeres felvételi vizsgát a szakiskolába. Az volt az álma, hogy bába lesz, de az anyjuk a nyári szünetre talált neki állást.

Wim a kajakjában

4 Munka a boltban

Amszterdam, 1938–1940

Az anyjukkal átköltöztek a Tweede Oosterparkstraat 103.-ba, egy emeleti lakásba, egy jobb környéken, ahol a zöld Oosterpark máris ott volt a sarkon. Wim még mindig vágyott arra, hogy meglátogassa Kattenburgot, de nem sok ideje volt rá, hogy visszajárjon. Vasárnap délutánonként néha megtette azt a néhány kilométert, hogy úgy, mint régen, kószáljon kicsit Pietjével. Vagy meglátogatta a hátsó nagyit, aki nagyon nehezen dolgozta fel fia tragikus halálát. Miután megivott nála egy csésze teát, a kattenburgi barátaival elbeszélgetett az első munkájáról, amelyet a Rath & Doodeheefver tapétakereskedésben üzletkötőként végzett.

Az újságban talált egy hirdetést, hogy a gyorsan terjeszkedő cég új munkatársakat keres. Amikor látták a lelkesedését, és hogy szinte duzzad az energiától, nyomban felvették a reklámosztályra, ahol heti hat napot dolgozott. Mindennap el kellett mennie a „tapétapalotába”, a hétemeletes prinsengrachti központba.

Wim hamar megtalálta a helyét. Tapétamintákat válogatott a mintakönyvekbe, amelyeket a duivendrechtsekadei gyár a központi irodába küldött. Ezek között exkluzív virágmintáktól bőrimitációig egészen különlegesek is megtalálhatók voltak. A legjobban azonban azt szerette, amikor elkísérhette a cég ügynökét az Amszterdam tágabb körzetében lakó ügyfelekhez. Ilyenkor neki kellett cipelnie a nehéz prospektusokat. Csinos nadrágot és zakót öltött, amire iszonyúan büszke volt, és nagyon vigyázott rájuk.

Amikor elmehetett valakivel a gyárba, ügyelt rá, hogy a régi ruháit viselje, csak az adományzoknit nem vette fel. A heti három guldenből harminc centet zsebpénzként megtarthatott, a többit odaadta az anyjának. Johanna megengedte neki, hogy új zoknikat vegyen magának.

A gyárba a cég motorcsónakján jutott el, amely a Rath & Doodeheefver „Arany Sas” nevű raktárépületénél horgonyzott, közvetlenül a prinsengrachti központtal szemben. Amint a tapétát berakodták, felugrott a fedélzetre, és visszahajózott.

A nagy téglaépületben a kollekciós műterem vezetőjénél kellett jelentkeznie, aki egy nehéz csomag új tapétamintát bízott rá. Általában egy órát várakozott, mielőtt visszaindulhatott. Ilyenkor bebarangolta a gyárat, ahol elbűvölték a hatalmas tapétanyomó gépek. Olyan öntudatosan és olyan arckifejezéssel közlekedett, mint aki már évek óta a gyárban dolgozik, és illemtudóan köszöntött minden kollégát. Mivel senki sem mondta, hogy tilos nézelődni, engedélyezettnek tekintette.

Úgy érezte, hogy ezzel a nagyszerű állással kiváltságos helyzetbe került. Jo csak heti két gulden ötvenet keresett, és egy hétgyermekes professzor háztartási alkalmazottjaként sokkal keményebben kellett dolgoznia. Többnyire a konyhában volt rá szükség. Főzött, súrolt és takarított, illetve iskola után a gyerekekkel foglalkozott. Amikor krumplit hámozott, a gondolatai el-elkalandoztak: arról ábrándozott, hogy bába lesz, és csecsemőket segít a világra. Ám amikor valamelyik gyerek szólította, pillanatok alatt vissza kellett térnie a rideg valóságba. Jo 25 centet tarthatott meg a béréből.

A Rath & Doodeheefver meghívója

16. születésnapján Wim végre elmehetett a tánciskolába, amire régóta vágyott. Egy régi iskolai füzetben már hónapokkal előtte számolta a napokat. Szombat esténként ugyanannyi energiával vetette magát bele a táncba, mint amennyivel a főnökének dolgozott. Rendszeresen egy szelet csokoládéval tért haza, amelyet megosztott a testvéreivel. Ezt az egyik táncpartnere csúsztatta a zsebébe, hogy gyakrabban táncoljon vele.

Hódításait Jóval beszélte meg. Még mindig nem voltak titkaik egymás előtt, pedig a lány néhány hónapja már együtt járt valakivel. Wim a nővérének is megtanította az órákon elsajátított új tánclépéseket. A nappali közepén türelmesen mutogatta neki, mit és hogyan csináljon, Jo pedig, mint a tükörképe, pillanatok alatt lemásolta a mozdulatokat. Így tanultak ketten egynek az áráért.

Az anyjuk elégedetten figyelte a szokásos vasárnap délelőtti szertartást. Büszke volt a gyermekeire, és boldog, hogy megszabadultak Aloserijtől. Még szigorra sem volt szüksége, mert a gyerekek pontosan tudták, mit szabad és mit nem. Csak akkor szólt rájuk, és javította ki őket azonnal, ha „amszterdamiul” beszéltek.

– Mondd csak még egyszer rendesen hollandul! – utasította őket.

A nővérének adott táncóra után Wim, Henk és Johanna templomba indult. Jo otthon maradt, és vigyázott Bertusra. Azt, amit a pap mondott, Wim többnyire elengedte a füle mellett: inkább a mellékhajó hátsó padsorai érdekelték, ahol mindig ott ült néhány táncpartnere és több más fiatal hölgy. Szinte minden lányt ismert, legalább névről. Ha valamelyikük pillantása keresztezte az övét, biztatón elmosolyodott. Csinos, ápolt külsejével jó benyomást keltett, rendes és jámbor fiatalembernek látszott. Jo udvarlója, Joop Ploeg egyre gyakrabban látogatott el hozzájuk. Többnyire hétvégén, mert igen messze, Hoornban lakott. Jo a professzornál a konyhában ismerkedett meg vele, mert Joop szállította ki a bevásárlást. Társával, Gerrel az Amszterdamtól északra fekvő vidékről lovas kocsival hordta a friss zöldséget és gyümölcsöt a fővárosban élő tehetősebb családoknak. Wim kedvelte őt, mert talpig becsületes, kedves fiú volt. A nővérét viszont apránként elveszítette, de most már amúgy is annyi dolga akadt magával.

Egy újabb nagy kihívás várt rá.

Már tíz éve járt Adolfs henteshez, aki látta, hogyan lesz a kisfiúból fiatal felnőtt, és nagyon megkedvelte őt. Néha adott neki egy darabka kolbászt, sőt még hazulra is némi húst. Bár most már jó félórányira lakott a hentestől, rendszeresen meglátogatta, hogy egy kicsit eldiskuráljanak. Ilyenkor mindig azt is el kellett mesélnie, mi van az anyjával.

Az Adolfs-hentesüzlet a Kleine Kattenburgerstraat 88. alatt

Az egyik alkalommal Adolfs megkérdezte Wimet, nem várná-e meg, amíg bezárja a boltot. Wim egy nádszéken ülve türelmesen kivárta, mit szeretne mondani neki a hentes.

– Jó dolgod van a tapétagyárban, Wim? – kérdezte. Még rajta volt a hentessapka, de a hasán már kioldotta a fehér kötényt.

Wim részletesen elmesélte, mit dolgozik, mesélt a közvetlen kollégáiról és a megélt élményekről. Egy idő után Adolfs türelmetlenül félbeszakította:

– Gondolkodtál-e már azon, hogy a hentesmunka neked való-e? Megálmodtam egy második boltot, de egyedül nem tudom megcsinálni, segítségre van szükségem. Te most 16 éves vagy, és még mindent meg kell tanulnod, de én tudom, hogy tudsz keményen dolgozni, és elég jó az eszed. Lehet, hogy eltart néhány évig, de ha nálam tanulsz, rögtön saját üzletet nyithatsz az Oosterparkbuurtben. Én majd segítelek. Itt pedig egyelőre ugyanannyit keresnél, mint a tapétagyárban.

Wimnek fülig ért a szája. Saját üzlet, kitanulja a hentes szakmát, Adolfs pedig mindenben segít neki. Zene füleinek.

– Meg kell beszélnem az édesanyámmal, Adolfs úr – felelte. – De szívből köszönöm az ajánlatát.

– Rendben, beszéld meg a mamáddal, és mondd meg neki, hogy nemsokára meglátogatom. Elmondom neki a terveimet, illetve bocsánat, a terveinket.

Két hónappal később, 1939. március 1-jén Wim Adolfs szolgálatába lépett, és hentesinasnak állt. Úgy érezte magát, mint aki hazaért. A vevők többségét személyesen ismerte. Adolfs szigorú volt, nyílt és igazságos. Wimnek keményen kellett dolgoznia, de hamarosan már egy guldennel többet keresett, mint a tapétacégnél. Adolfsnak kisgyermekei voltak, és nagyjából rá is saját fiaként tekintett. Nagy élvezettel magyarázott és mutatott be mindent a tanítványának.

A hentesüzletben rendszeresen megfordult egy másik régi ismerős is, Brussel káplán. Az átható szivarfüstből Wim már akkor is tudta, hogy a káplán betért hozzájuk, ha épp az üzlet hátsó fertályán dolgozott. Adolfs ilyenkor beült a káplánnal a konyhába, és megkínálta egy kupicával. A káplán egy negyedóránál soha nem maradt tovább, és mindig néhány guldennel meg egy darab hússal a kezében távozott. Wimhez egy szót sem szólt, noha pontosan tudta, kicsoda. Neki igazából csak a pénz és az ital volt fontos.