Neal Shusterman

KASZÁS

KASZÁSOK KORA 1.

A könyv a következő kiadvány fordítása alapján készült:

Neal Shusterman: Scythe

Published by arrangement with Simon & Schuster Books for Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

Text © Neal Shusterman, 2016

Hungarian edition © Central Kiadói Csoport, 2022

Hungarian translation © Horváth Vivien, 2022

A történetben szereplő személyek

és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez teljességgel a véletlen műve.

Minden jog fenntartva!

A kiadvány egyetlen része sem másolható

vagy tárolható visszakereshető formában,

és nem továbbítható semmilyen módon,

semmilyen eszközön a kiadó előzetes

írásos engedélye nélkül.

Továbbá nem hozható forgalomba

más kötésben vagy borítóval,

mint amiben kiadták, és ez a feltétel az esetleges

alvállalkozókra is vonatkozik.

Fordította: Horváth Vivien

ISBN 978 963 324 957 4 (papír)

ISBN 978 963 614 034 2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport (1037 Budapest,

Montevideo u. 9.) gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Gergelyfi Sára

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Borítóterv: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Olga (Ludovika) Nødtvedtnek,

egy távoli rajongónak és barátnak

ELSŐ RÉSZ

KÖPENY ÉS GYŰRŰ

A törvény kimondja, hogy listát kell vezetnünk azokról az ártatlanokról, akiket megölünk.

És ami engem illet, mindegyikükre ártatlanként tekintek. Még a bűnösökre is. Mindenki bűnös valamiben, és mindenkiben ott a gyermekkori ártatlanság nyoma, nem számít, hány rétegnyi élet rakódott rá. Az emberiség ártatlan. Az emberiség bűnös. Mindkét állítás tagadhatatlanul igaz.

A törvény kimondja, hogy listát kell vezetnünk.

Már az inasság első napján megtesszük, de hivatalosan nem nevezzük ölésnek. Sem társadalmi, sem morális értelemben nem lenne helyes így hívni. Ez begyűjtés, mindig is az volt. Így mondják azt, amikor réges-régen a szegények felszedték a földművelők után hátramaradt gabonát. Ez volt a jótékonykodás első megnyilvánulása. A kaszásnak ugyanez a dolga. Minden gyereknek elmondják, amint elég idős lesz ahhoz, hogy megértse: a kaszások létfontosságú munkát végeznek a társadalom számára. A modern világban a miénk áll a legközelebb ahhoz, amit szent küldetésnek hívhatunk.

Talán ezért kell a törvény szerint listát vezetnünk. Nyilvános naplót, hogy elmeséljük azoknak, akik sosem halnak meg, és akik még meg sem születtek, hogy mit miért teszünk. Az utasítás szerint nemcsak a tetteinket kell lejegyeznünk, hanem az érzéseinket is, mert meg kell mutatnunk, hogy vannak érzéseink. Bűntudat. Megbánás. Bánat.

Hiszen ha mindezt nem éreznénk, miféle szörnyetegek lennénk?

Nagytiszteletű Curie kaszás begyűjtőnaplójából

1.

Nem sötétült el a nap

A kaszás későn érkezett – hideg, novemberi délután volt. Citra az ebédlőasztalnál ült, és egy kifejezetten nehéz matematikai képlet fölé görnyedt. Épp változókat számított, és képtelen volt megtalálni az X-et vagy az Y-t, amikor ez az új, sokkal veszedelmesebb változó megérkezett életének egyenletébe.

A Terranova család gyakran fogadott otthonában vendégeket, ezért amikor megszólalt a csengő, nem fogtak gyanút. A csengetést nem kísérte intő jel: nem sötétült el a nap, nem jelezte előre semmi azt, hogy a halál a küszöbükhöz érkezett. Lehet, hogy az univerzumnak küldenie kellett volna ilyen figyelmeztetéseket, de tulajdonképpen a kaszások sem voltak természetfölöttibbek, mint az adószedők. Megjelentek, elvégezték kellemetlen feladatukat, és már mentek is.

Az anyja nyitott ajtót. Citra először nem látta tőle teljesen a látogatót. Amit látott, az az volt, hogy az anyja hirtelen kővé dermed, mintha az ereiben megfagyott volna a vér. Mintha csak menten eldőlne és darabokra törne, amint valaki hozzáér.

– Bejöhetek, Mrs. Terranova?

A látogató kilétét elárulta a hangja. Betöltötte a teret, kikerülhetetlen volt, mint egy fémharang tompa kongása, mintha határozottan tudta volna, hogy képes lesz eljutni mindazokhoz, akikhez el kell jutnia. Citra már azelőtt, hogy meglátta volna, tudta, egy kaszás áll a küszöbön.

Istenem! Kaszás jött az otthonunkba!

– Igen, persze, jöjjön csak be. – Citra anyja félrehúzódott, hogy a látogató beléphessen, mintha ő lenne a vendég, és nem fordítva.

A férfi átlépte a küszöböt, puha, papucsszerű cipőjében nesztelenül lépkedett. Több rétegből álló köpenye elefántcsontszín vászonból készült, és bár olyan hosszú volt, hogy a földet súrolta, egyetlen folt sem szennyezte. A kaszások, ezt Citra tudta, megválaszthatják a köpenyük színét – bármilyen színű lehet, leszámítva a feketét, mert azt nem tartották illőnek a mesterségükhöz. A fekete a fény hiánya, a kaszások viszont ennek az ellentétei voltak: ragyogóak, megvilágosodottak. Őket tartották az emberiség legkiválóbbjainak – ezért lettek kiválasztva erre a feladatra.

Harsány és visszafogottabb színű kaszásköpenyek egyaránt léteztek. A reneszánsz angyalok köntöseihez hasonlóan az övék is előkelőnek, légiesnek tűnt, egyszerre súlyosnak és könnyűnek. A kaszások köpenyének egyedi stílusa, függetlenül az öltözék anyagától és színétől, nyilvános helyen könnyen észrevehetővé tette viselőjét, így, ha valaki el akarta kerülni őket, könnyedén megtehette. De legalább annyian szerettek volna a közelükbe férkőzni.

A köntös színe többnyire sokat elárult a kaszás személyiségéről. Ennek a kaszásnak például elefántcsontszínű volt a köpenye – a kellemes árnyalat messze esett a vakító fehér szemet bántó ragyogásától. Mindez azonban nem változtatott azon, hogy kivel és mivel állnak szemben.

A férfi hátratolta a csuklyáját, így láthatóvá vált ősz haja, a hidegtől vörösre csípett arcának gyászos kifejezése, valamint sötét, már-már önmagában fegyvernek tűnő szeme. Citra felállt. Nem tiszteletből, hanem félelemből. A sokktól. Próbált úrrá lenni kapkodó légzésén és összecsuklani készülő térdén. Mivel elárulta a remegésével, merevséget erőltetett a lábába, megfeszítette az izmait. Akármi volt is a kaszás célja náluk, őt nem fogja összeomlani látni.

– Becsukhatja az ajtót – szólt a kaszás Citra anyjának, aki engedelmeskedett, bár a lány látta rajta, mennyire nehezére esik.

Ha az ajtó nyitva marad, a kaszás az előszobából még visszafordulhatott volna. Abban a pillanatban, hogy az ajtó becsukódott, tényleg, igazán bent volt.

Körbenézett, és azonnal észrevette a lányt. Rámosolygott.

– Üdvözöllek, Citra – köszöntötte.

Az, hogy a férfi tudta a nevét, pont úgy ledermesztette a lányt, ahogyan a feltűnése az anyját.

– Ne légy udvariatlan! – szólt gyorsan az anyja. – Köszönj a vendégünknek!

– Jó napot, nagytiszteletű.

– Helló! – szólalt meg az öccse, Ben, aki kijött a szobájából, amikor meghallotta a kaszás mély, zengő hangját.

A kisfiú alig tudta kipréselni magából az egyszavas köszönést. Citrára és az anyjukra nézett, pontosan arra gondolt, amire mindannyian: Kiért jött? Én leszek az? Vagy én az leszek, aki hátramarad szenvedni?

– Megéreztem egy hívogató illatot a folyosón – szagolt bele a levegőbe a kaszás. – Most már biztos, hogy jól sejtettem. Ebből a lakásból jött.

– Zitit készítettem, nagytiszteletű. Semmi különlegeset.

Citra még sosem látta az anyját ilyen ijedtnek.

– Az jó, mert nincs is szükségem semmi különlegesre. – Azzal a kaszás leült a kanapéra, és türelmesen kivárta a vacsorát.

Túlzás lenne elhinni, hogy a férfi mindössze enni jött, és semmi egyébért? Elvégre a kaszásoknak is enniük kell valahol. Általános szokás szerint az éttermek nem számítottak fel nekik semmit, de ez nem jelentette azt, hogy a házi koszt ne lehetett volna csábítóbb. Keringtek pletykák olyan kaszásokról, akik megkövetelték az áldozataiktól, hogy főzzenek nekik, mielőtt begyűjtötték őket. Vajon most is ez történik?

Akármi volt is a szándéka, a kaszás megtartotta magának, nekik pedig nem volt más választásuk, mint megadni, amit akart. Citra azon gondolkodott, ma megkíméli-e az életüket, ha ízlik neki az étel. Nem csoda, hogy az emberek úgy törték magukat, hogy bármilyen lehetséges eszközzel a kaszások kedvében járjanak. A félelem árnyékában a remény a világ legerősebb mozgatórugója.

Citra anyja innivalót vitt neki, ahogyan a férfi kérte, utána pedig mindent elkövetett, hogy az aznapi vacsora a legfinomabb legyen, amelyet valaha feltálalt. A főzés nem tartozott az erősségei közé. Munka után általában rohant haza, és csak arra maradt ideje, hogy gyorsan összeüssön valamit a gyerekeinek. Ma lehet, hogy az életük múlik megkérdőjelezhető kulináris képességein. És az apjuk? Időben hazaér, vagy a távollétében fogják begyűjteni a családját?

Akármennyire is rettegett, Citra nem akarta magára hagyni az anyját a kaszással, ezért bement a nappaliba. Ben, aki látszólag egyenlő mértékben volt lenyűgözve és megijedve, leült vele együtt.

A férfi végül nagytiszteletű Faraday kaszásként mutatkozott be.

– Én… ööö… Tartottam egyszer egy kiselőadást Faradayről az iskolában – préselte ki magából Ben. Csak egyszer csuklott el a hangja. – Elég menő tudós után választott nevet.

Faraday kaszás elmosolyodott.

– Szeretem azt gondolni, hogy illő patrónust választottam. Sok más tudóshoz hasonlóan Michael Faradayt sem ismerték el életében, pedig ha ő nincs, a világunk most nem lenne olyan, amilyen.

– Szerintem maga is megvan a kaszás-kártyagyűjteményemben – folytatta Ben. – Majdnem az összes közép-merikai kaszás megvan. De a képen fiatalabbnak néz ki.

A férfi nagyjából hatvanévesnek tűnt, és bár a haja ősz volt, kecskeszakálla épp csak deresedett. Ritkaságszámba ment, hogy ebbe a korba lépve az emberek ne próbálják visszanyerni fiatalabb kori külsejüket. Citra azt találgatta, mennyi idős lehet valójában a férfi. Mióta foglalkozik azzal, hogy életeknek vet véget?

– Annyi idős, amennyinek kinéz, vagy direkt tűnik öregnek? – kérdezte a vendégüktől.

– Citra! – Az anyja majdnem elejtette a jénai tálat, amit épp kivett a sütőből. – Ilyet nem illik kérdezni!

– Én szeretem az egyenes kérdéseket – mondta a kaszás. – Őszinte lélekre vall, úgyhogy én is őszintén fogok válaszolni. Bevallom, hogy négy korfordulóm volt. A természetes életkorom olyan száznyolcvan körül van, de a pontos számot elfelejtettem. Mostanában ezt az éltes külsőt választom, mert úgy vettem észre, azok, akiket begyűjtök, ettől érzik magukat a legnyugodtabbnak. – Felnevetett. – Azt hiszik, bölcs vagyok.

– Ezért jött? – tört ki Benből. – Hogy begyűjtse valamelyikünket?

Faraday kaszás kifürkészhetetlenül rámosolygott.

– A vacsora miatt jöttem.

Citra apja pont akkor érkezett meg, amikor készültek feltálalni a vacsorát. Az anyja valószínűleg felvilágosíthatta a helyzetről, mert érzelmileg sokkal felkészültebbnek tűnt, mint a többiek. Amint megjött, egyenesen Faraday kaszáshoz indult, hogy kezet fogjon vele, és úgy tett, mintha sokkal kedélyesebb és vendégszeretőbb hangulatban lenne, mint amilyenben bizonyára volt.

A vacsora nagy része kínos csöndben telt, amit a kaszás néhány megjegyzése tört csak meg. „Szép az otthonuk.” „Milyen finom a limonádé!” „Biztos, hogy ez a legfinomabb ziti egész Közép-Merikában!” Noha minden, amit mondott, dicséret volt, a hangjától mindenkinek a gerincén végigfutott a hideg.

– Nem nagyon láttam még magát – szólalt meg végre Citra apja.

– Nem, valóban nem láthatott – értett egyet a kaszás. – Nem vagyok közszereplő, ellentétben sok más kaszással. Vannak, akik kedvelik a reflektorfényt, de ha megfelelően akarjuk végezni a munkánkat, szükség van bizonyos szintű anonimitásra.

– Tényleg? – Citra ennek hallatán kieresztette a tüskéit. – Hát lehet megfelelően begyűjteni?

– Nos, az biztos, hogy vannak nem megfelelő módjai – mondta a kaszás, és erről nem esett több szó.

Ahogy a vacsora a végéhez közeledett, megszólalt:

– Meséljenek magukról. – Nem utasítás volt, sem kérés. Csakis parancsként lehetett értelmezni.

Citra nem tudta, ez része volt-e a kis haláltáncának, vagy őszintén érdeklődött. Már azelőtt tudta a nevüket, hogy belépett a lakásba, vagyis valószínűleg mindent tudott, amit elmondhattak volna neki. Akkor minek kérdezte?

– Én történelmet kutatok – kezdte az apja.

– Én szintetikusélelmiszer-mérnök vagyok – mondta az anyja.

A kaszás felvonta a szemöldökét.

– És ezt mégis ön készítette.

Citra anyja letette a villáját.

– Csupa szintetikus hozzávalóból.

– Igen, de ha mindent képesek vagyunk előállítani, miért van még szükségünk szintetikusélelmiszer-mérnökökre?

Az anyja arcából kifutott a vér.

Az apjuk sietett a felesége segítségére.

– Mindig van hová fejlődni.

– Igen… És apa munkája is fontos! – kotyogott közbe Ben.

– Micsoda, a történelemkutatás? – A kaszás lemondóan intett a villájával. – A múlt sosem változik… És abból ítélve, amit látok, a jövő sem fog.

A szülei és az öccse ledöbbentek, aggódni kezdtek a kaszás szavaitól, ám Citra értette, mire céloz. A civilizáció fejlődése beteljesedett. Ezzel mindenki tisztában volt. Az emberi fajon már nem maradt semmi tanulmányozni való. Semmit sem kellett megfejteni az emberek létezésével kapcsolatban. Senki sem fontosabb a másiknál. Igazából bizonyos tekintetben mindenki egyformán haszontalan. Ezt mondta a kaszás, és ez fel is dühítette Citrát, mert a lelke mélyén tudta, hogy igaza van.

A lány vérmérsékletét mindenki ismerte. Gyakran fortyant fel ok nélkül, és csak azután nyugodott le, hogy már megtörtént a baj. Ezen az estén sem volt másképp.

– Miért csinálja ezt? Ha azért jött, hogy begyűjtse valamelyikünket, essünk túl rajta, és ne kínozzon minket tovább!

Az anyja levegőért kapott, az apja pedig hátralökte a székét, indult, hogy kivigye őt az ebédlőből.

– Citra, mit művelsz? – Az anyja hangja remegett. – Mutass tiszteletet!

– Nem! Itt van, meg fogja tenni, szóval akkor hagyjuk, hogy megtegye! Már úgyis eldöntötte. Hallottam, hogy a kaszások mindig azelőtt döntenek, hogy belépnének valakinek az otthonába. Nem így van?

Faradayt nem zavarta meg a lány kitörése.

– Egyesek így csinálják, mások nem – válaszolta kedvesen. – Mindannyiunknak megvannak a magunk módszerei.

Ben elsírta magát.

Az apjuk átölelte, a kisfiú azonban vigasztalhatatlan volt.

– Igen, a kaszásoknak be kell gyűjteniük – folytatta Faraday –, de ugyanúgy kell enniük, aludniuk és egyszerűen csak beszélgetniük is.

Citra elhúzta előle az üres tányért.

– Hát az étellel már végzett, úgyhogy elmehet.

Az apjuk közelebb lépett a kaszáshoz, és letérdelt előtte. Citra alig hitt a szemének: az apja komolyan ott térdelt ez előtt az ember előtt!

– Kérem, nagytiszteletű, bocsásson meg neki! Teljes mértékben vállalom a felelősséget a viselkedéséért.

A kaszás felállt.

– Semmi szükség a bocsánatkérésre. A kihívás üdítő. Fogalmuk sincs, milyen unalmas tud lenni a megjátszott udvariasság, a meghunyászkodás, a talpnyalás vég nélküli parádéja. A pofon megerősít. Emlékeztet rá, hogy ember vagyok.

A konyhába ment, ahol kézbe vette a legnagyobb, legélesebb kést, amit talált. Ide-oda suhintott vele, próbálgatta, hogyan szeli a levegőt.

Ben zokogása még hangosabb lett, az apja szorítása erősebb. A kaszás az anyjuk felé közeledett. Citra már épp arra készült, hogy az anyja és a penge közé veti magát, de ahelyett, hogy meglendítette volna a kést, a férfi kinyújtotta a másik kezét.

– Csókolja meg a gyűrűmet.

Erre senki sem számított, Citra a legkevésbé.

Az anyja a kaszást bámulta, hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Maga… mentességet ad nekem?

– A kedvességéért és az ételért, amit készített, egy évig mentesítem a begyűjtés alól. Egyetlen kaszás sem érhet önhöz.

A nő azonban habozott.

– Adja a gyerekeimnek.

A kaszás még mindig felé tartotta a gyűrűjét. Akkora gyémánt volt rajta, mint az egyik bütyke, a magja sötét. Ilyen gyűrűt viselt minden kaszás.

– Önnek ajánlom, nem nekik.

– De…

– Jenny, csináld már! – dörrent az apjuk.

Úgyhogy megtette. Az anyjuk letérdelt, megcsókolta a gyűrűt, és ezzel a DNS-e bekerült a Kaszáskör mentességi adatbázisába. A világ egy szempillantás alatt értesült róla, hogy Jenny Terranova biztonságban van a begyűjtéstől a következő tizenkét hónapra. A kaszás a gyűrűjére nézett, amely most halványpirosan felizzott, jelezve, hogy az előtte álló személy mentességet élvez. Elégedetten elmosolyodott.

És végül elmondta nekik az igazat:

– A szomszédjukért, Bridget Chadwellért jöttem. De még nem ért haza. Én pedig éhes voltam.

Finoman megérintette Ben fejét, mintha valamiféle áldásban részesítené. Ettől a kisfiú, úgy tűnt, megnyugodott. Végül a kaszás kilépett az ajtón, még mindig kezében tartva a kést, amiből egyértelműen kiderült, hogyan lesz begyűjtve a szomszédjuk. Mielőtt azonban távozott volna, Citrához fordult.

– Fiatal korod ellenére a világ külsőségei mögé látsz, Citra Terranova. Jó kaszás lenne belőled.

A lány hátrahőkölt.

– Sosem lennék az.

– Pedig pont ez az első feltétele.

Azzal elment, hogy megölje a szomszédjukat.

Azon az estén nem beszéltek többet róla. Senki sem beszélt a begyűjtésről, mintha a puszta említésével magukra idézhették volna. A szomszédból nem hallatszott át semmi. Sem sikoly, sem könyörgő zokogás. Vagy talán Terranováék tévéje túl hangosan szólt ahhoz, hogy bármit is hallani lehessen. Mert ez volt az első, amit Citra apja tett, miután a kaszás távozott: bekapcsolta a tévét, és bömböltette, hogy elnyomja a fal másik oldalán történő begyűjtés hangjait. Ám ez szükségtelen volt. A kaszás elvégezte a feladatát, de csendben. Citra próbált meghallani valamit, bármit. Bennel mindketten morbid kíváncsiságot éreztek, amit legbelül szégyelltek.

Egy óra múlva nagytiszteletű Faraday kaszás visszatért. Citra nyitott ajtót. Elefántcsontszín köpenyén egyetlen vérfolt sem látszott. Lehet, hogy volt egy tartalék darabja. Vagy használta a szomszéd mosógépét, miután begyűjtötte. A kés is tiszta volt. Átnyújtotta Citrának.

– Nem kérjük – rázta a fejét a lány, és biztosra vette, hogy a szülei egyetértenének. – Soha többé nem fogjuk használni.

– Muszáj lesz használnotok, hogy emlékeztessen titeket – erősködött a kaszás.

– Mire kéne emlékeztetnie?

– Hogy a kasza mindössze a halálosztás eszköze, de ti suhintotok vele. Ti tartjátok a kezetekben a kaszásokat. Te, a szüleid és mindenki más ezen a világon. – Finoman Citra markába nyomta a kést. – Mi mind bűnrészesek vagyunk. Ebben a felelősségben nektek is osztoznotok kell.

Ez talán igaz volt, de miután elment, Citra akkor is a szemétbe dobta a kést.

Ez a legnehezebb, amit egy embertől kérni lehet. És a tudat, hogy a nagyobb jó érdekében tesszük, nem könnyíti meg. Az emberek régen természetes halált haltak. Az öregség természetes következmény volt, nem tartós állapot. Léteztek láthatatlan gyilkosok – betegségeknek hívtuk őket –, amelyek megtörték a testet. Az öregedés visszafordíthatatlan folyamat volt, és történtek balesetek, amelyekből nem volt visszatérés. Repülőgépek zuhantak le az égből. A kocsik néha összeütköztek. Létezett fájdalom, nyomor, kilátástalanság. A legtöbbünk számára ma már nehéz elképzelni egy ennyire veszedelmes világot, ahol minden sarok mögött láthatatlan, kiszámíthatatlan veszély leselkedett az emberre. Mindez a múlté, ám egyvalami most is igaz: az embereknek meg kell halniuk.

Ugyanis nem igazán mehetünk máshova. A Holdon és a marsi kolóniákon bekövetkezett katasztrófák bebizonyították ezt. Nagyon behatárolt világban élünk, és bár a halált éppúgy legyőztük, ahogyan a gyermekbénulást, az embereknek akkor is meg kell halniuk. Régen a természet hozta meg a döntést, hogy mikor ér véget az ember élete. Mi viszont megfosztottuk ettől a kiváltságától. Már mi vagyunk a halál urai. És mi vagyunk az egyedüli terjesztői is.

Megértem, miért léteznek kaszások, és hogy mennyire fontos és szükséges a munkájuk. De gyakran eltöprengek, vajon engem miért választottak ki. És azon is, hogy ha létezik valamiféle örökkévaló világ a jelenlegi után, milyen sors vár ott arra, aki életeket olt ki?

Nagytiszteletű Curie kaszás begyűjtőnaplójából

2.

0,303%

Tyger Salazar kivetette magát a harminckilencedik emeletről, és rettenetes mocskot hagyott maga után a csupa márványkővel kirakott téren. A szüleit ez annyira feldühítette, hogy meg sem látogatták. Rowan jött el. Rowan Damisch az a fajta barát volt.

Tyger ágya mellett ült az újraélesztő központban, várta, hogy a fiú felébredjen a gyorsgyógyulásból. Rowan nem bánta. A központ csöndes volt. Békés. Kellemes szünet az otthoni nyüzsgés után. A lakásukban már több rokon hemzsegett, mint amennyit bármelyik ember képes lett volna elviselni. Testvérek, féltestvérek, unokatestvérek, másod-unokatestvérek, és már a nagyanyja is hazaköltözött – aki a harmadik korfordulóját kezdte meg – az új férjével, úton egy újabb gyerekkel.

– Lesz egy új nagynénéd, Rowan! – jelentette be. – Hát nem csodálatos?

Rowan anyját az egész bosszantotta, nagymama ezúttal ugyanis egészen huszonöt éves koráig ment vissza, így tíz évvel lett fiatalabb a lányánál. Most az anyja is érzi a nyomást, hogy új fordulót kezdjen, pusztán azért, hogy lépést tartson a nagymamával. Nagypapa sokkal józanabb volt: EurSkandiába ment elbűvölni a hölgyeket, és tartotta magát a korához, a tiszteletre méltó harmincnyolchoz.

Rowan tizenhat évesen megfogadta, hogy mielőtt elérné az első korfordulóját, kipróbálja, milyen az ősz haj, és utána sem lesz újból túlságosan fiatal. Kínosnak tartotta volna. Voltak, akik huszonegyig ugrottak vissza, a legalacsonyabb életkorra, amelyre a génterápia visszajuttathatta az embert. A szóbeszéd szerint azonban már keresik a módját, hogyan lehet tinédzserkorig visszajutni, amit Rowan nevetségesnek talált. Miért akarna bárki, akinek van egy kis esze, még egyszer kamasz lenni?

A barátjára nézett. Tyger kinyitotta a szemét, és őt figyelte.

– Helló – szólalt meg Rowan.

– Mióta? – kérdezte Tyger.

– Négy napja.

Tyger győzedelmesen ökölbe szorította a kezét.

– Ez az! Új rekord! – Lenézett a kezére, mintha a kárt mérte volna fel. Természetesen nem maradt hátra semmiféle nyom. A gyorsgyógyulásból mindaddig nem volt ébredés, amíg bárminek is gyógyulásra volt szüksége. – Szerinted végül mi intézett el, az, hogy ilyen magasról ugrottam ki, vagy a márvány térkő?

– Valószínűleg a térkő – válaszolta Rowan. – Onnantól, hogy eléred a végsebességet, nem számít, milyen magasból ugrasz.

– Megrepedt? Újra kell rakniuk a márványt?

– Jesszus, fogalmam sincs, fejezd már be!

Tyger visszadőlt a párnájára, és roppant elégedett volt magával.

– Minden idők legjobb loccsantása volt!

Rowan rájött, hogy csak ahhoz volt elég türelmes, hogy kivárja, amíg a barátja magához tér, ahhoz már nem, hogy ébren is elviselje.

– Minek csinálod egyáltalán? Komolyan, tiszta időpocsékolás.

Tyger megvonta a vállát.

– Lefelé jó érzés. Meg emlékeztetnem kell a szüleimet rá, hogy van egy salátagyerekük.

Rowan felnevetett. Ő találta ki magukra a „salátagyerek” kifejezést. Mindketten nagy családok szendvicsébe születtek, és távolról sem tartoztak a kedvencek közé. „Van pár bátyám, ők a hús, a nővéreim a sajtok és a paradicsomok, úgyhogy, azt hiszem, én vagyok a saláta.” Az elmélet elterjedt, és Rowan az iskolában klubot alapított Jégsalátafejek néven, amely mostanra majdnem két tucat taggal büszkélkedhetett, bár Tyger gyakran kérkedett azzal, hogy szakadár lesz, és megszervezi a római saláták lázadását.

Tyger néhány hónappal ezelőtt kezdett loccsantani. Rowan is kipróbálta egyszer, de a fájdalom, ami utána következett, elviselhetetlen volt. Lemaradt miatta az iskolai teendőkkel, a szülei pedig a büntetés minden formáját kiszabták rá – amelyeket foganatosítani már elfelejtettek, ami a salátalét egyik nagy előnye. A zuhanás felvillanyozó érzése mégsem érte meg az árát. Tyger ezzel szemben igazi loccsantásfüggő lett.

– Találnod kell valami hobbit, haver. Tudom, hogy az első újraélesztés ingyenes, de a többi egy vagyonba kerülhet a szüleidnek – figyelmeztette sokadjára Rowan.

– Igen… Egyszer az életben legalább költenének rám.

– Nem lenne jobb, ha inkább kocsit vennének neked?

– Az újraélesztés kötelező. A kocsi opcionális. Ha nincs rájuk kényszerítve, hogy költsenek, nem fognak.

Rowan ezzel nem tudott vitatkozni. Neki sem volt autója, és nem hitte, hogy a szüleitől valaha is kapna egyet. Mindig azzal érveltek, hogy a közautók tiszták, hatékonyak, és önmagukat vezetik. Mi értelme volna egy halom pénzt költeni olyasmire, amire nincs is szüksége? Miközben minden irányba szórták a pénzt, csak épp felé nem.

– Mi rostban gazdag ételek vagyunk – elmélkedett Tyger. – Ha nem okozunk egy kis emésztési zavart, észre sem veszik, hogy létezünk.

Másnap reggel Rowan szemtől szembe találkozott egy kaszással. A környékükön nem volt szokatlan látvány – időnként elkerülhetetlenül belefutott egybe az ember –, de középiskolákban nem gyakran bukkantak fel.

A találkozásról Rowan tehetett. A pontosság nem volt az erőssége, különösen mostanában, amikor el kellett kísérnie a kisebb testvéreit és féltestvéreit az iskolájukba, mielőtt bepattant volna egy közautóba, hogy a sajátjába siessen. Megérkezett, és épp a tanulmányi hivatalba igyekezett, amikor a kaszás befordult a sarkon, makulátlan, elefántcsontszínű köpenye csak úgy lobogott mögötte.

Egyszer, amikor a családjával túrázni mentek, Rowan elcsatangolt, és szembe találta magát egy hegyi oroszlánnal. A szorító érzés a mellkasában és a gyomorremegés, amit most érzett, arra az esetre emlékeztette. „Harcolj vagy menekülj” – súgta akkor az egész lénye. Végül egyiket sem tette. Úrrá lett az ösztönein: higgadtan feltartotta a kezét, mire az állat elballagott, megspórolva ezzel neki egy utat az újraélesztő központba.

Most, a kaszás hirtelen feltűnésekor Rowan alig tudta leküzdeni a kényszert, hogy ugyanezt tegye. Mintha a keze felemelésével el tudná ijeszteni. A gondolattól önkéntelenül felröhögött. Pedig az utolsó dolog, amit az ember tenni akar, az az, hogy kiröhög egy kaszást.

– Megmutatnád, merre találom a tanulmányi hivatalt? – kérdezte a férfi.

Rowan fontolóra vette, hogy az ellenkező irányba navigálja, de arra jutott, hogy az gyávaság lenne.

– Pont oda megyek. Elkísérem – felelte. A férfi biztosan értékelni fogja a segítőkészséget, és sosem árt szívességet tenni egy kaszásnak.

Rowan ment elöl. Elhaladt a többi diák mellett, azok mellett, akik hozzá hasonlóan késésben voltak, vagy csak tették a dolgukat. Mindegyikük ámuldozott, és igyekezett beolvadni a falba, amikor a kaszással elment mellettük. Végigsétálni a folyosón egy kaszással az oldalán valahogy kevésbé tűnt ijesztőnek, ha mások is jelen voltak, akik osztoztak a félelmében. Ráadásul tagadhatatlanul a fejébe szállt egy kicsit, hogy a férfi épp őt választotta idegenvezetőjének, és ekkora megtiszteltetésben lehet része. A valóság csak akkor csapta arcul, amikor odaértek az ajtó elé. A kaszás ma begyűjti az egyik iskolatársát.

A hivatalban mindenki megdermedt, amikor beléptek. A kaszás nem fecsérelte az idejét.

– Kérem, haladéktalanul hívják ide Kohl Whitlockot.

– Kohl Whitlockot? – kérdezett vissza a titkárnő. A kaszás nem ismételte meg, amit mondott, mert tudta, hogy a másik hallotta, csak épp nem akart hinni a fülének. – Igenis, azonnal.

Rowan ismerte Kohlt. A fenébe is, Kohl Whitlockot mindenki ismerte! Már a gimi első évében az iskola középhátvédjévé küzdötte fel magát. Egészen a bajnoki ligáig fogja őket vezetni, fennállásuk óta először.

A titkárnő hangja erősen remegett, miközben a hangosbemondóba beszélt. Köhintett, amikor kimondta a nevet.

A kaszás pedig türelmesen várta Kohl érkezését.

Rowan semmiképp sem akart ellenszegülni egy kaszásnak. Egyszerűen csak oda kellett volna osonnia a bejelentkező ablakhoz, becsekkolni, aztán órára menni. De, mint akkor a hegyi oroszlánnal, most sem hátrálhatott meg. Ez a pillanat megváltoztathatta az életét.

– A középhátvédünket gyűjti be… Remélem, tudja.

A kaszás modora, amely egy pillanattal korábban még szívélyes volt, hirtelen hűvös lett, akár egy sírkő.

– Fogalmam sincs, mi közöd ehhez.

– Az én iskolámban van – mondta Rowan. – Így rám is tartozik.

Végre felülkerekedett benne az életösztön, és kihátrált a kaszás látóteréből. Benyújtotta a hamisított igazolását az ablaknál, miközben végig azt motyogta magában: Idióta, idióta, idióta. Szerencséje volt, hogy nem olyan korban született, amikor a halál természetesnek számított, mert akkor valószínűleg nem érte volna meg a felnőttkort.

Amint megfordult, hogy elhagyja a tanulmányi hivatalt, meglátta Kohl Whitlockot, akit a kaszás az igazgatói irodába kísért. Az igazgató kérés nélkül elhagyta az irodáját, majd magyarázatot várva az alkalmazottjaira nézett, de csupán könnyes szemű fejcsóválásokat kapott válaszul.

Úgy tűnt, senki sem vette észre, hogy Rowan még mindig ott ácsorog. Kit érdekelt a saláta, ha a marhahúst épp most falják fel?

Elsurrant az igazgató mellett, aki épp időben látta meg ahhoz, hogy elkapja a vállát.

– Fiam, nem akarsz bemenni oda.

Igaza volt, Rowan tényleg nem akart bemenni. De akkor is megtette. Becsukta maga mögött az ajtót.

Két szék állt az igazgató rendben tartott asztala előtt. Az egyiken a kaszás ült, a másikon a magába roskadt, síró Kohl. A kaszás perzselő tekintettel nézett Rowanre. Hegyi oroszlán, gondolta a fiú. Csakhogy ennek itt valóban megvolt a hatalma ahhoz, hogy véget vessen az ember életének.

– Nincsenek itt a szülei – szólalt meg Rowan. – Nem kellene vele lennie valakinek?

– Te a hozzátartozója vagy?

– Számít ez?

Kohl felemelte a fejét.

– Kérem, ne küldje el Ronaldot! Mármint Rowant. – Kohl arcára még nagyobb borzalom ült ki, mintha ez a hiba pecsételte volna meg a sorsát. – Tudtam én! Igen! Tényleg tudtam!

Hatalmas termete és vakmerősége ellenére Kohl Whitlock most csak egy ijedt kisgyerek volt. Ez marad mindenkiből a végén? Rowan úgy sejtette, ezt csak egy kaszás tudhatja.

Ahelyett, hogy kitessékelte volna, a kaszás azt mondta:

– Fogj akkor egy széket. Helyezd magad kényelembe.

Miközben Rowan elindult, hogy odahúzza az igazgató székét, azon gondolkodott, a kaszás ironizált-e, szarkasztikus volt, vagy tényleg fogalma sincs, hogy a jelenlétében senki a világon nem érezné magát kényelmesen.

– Nem teheti ezt velem! – jajdult fel Kohl. – A szüleim belehalnak! Egyszerűen belehalnak!

– Nem, nem fognak. Élni fognak – vigasztalta a kaszás.

– Tudna adni neki legalább egy percet, hogy felkészüljön? – kérdezte Rowan.

– Meg akarod mondani, hogyan végezzem a munkámat?

– Csak egy kis könyörületességet kérek!

A kaszás ismét rámeredt, ezúttal máshogy. Nem csak megfélemlíteni akarta, valamit próbált megfejteni. Tanulmányozta Rowant.

– Sok éve csinálom már ezt – mondta. – Tapasztalataim szerint a gyors és fájdalommentes begyűjtés a legnagyobb könyörület, amit adhatok.

– Akkor legalább az okát mondja meg! Mondja meg, miért épp neki kell meghalnia!

– Véletlenül, Rowan – szólt közbe Kohl. – Mindenki tudja. Teljesen véletlenszerűen dől el.

Volt azonban valami a kaszás tekintetében, ami az ellenkezőjére utalt. Úgyhogy Rowan nem tágított.

– Ennél többről van szó, igaz?

A kaszás felsóhajtott. Nem volt köteles mondani semmit, végtére is minden értelemben a törvény fölött állt. Senkinek sem tartozott magyarázattal. Mégis úgy döntött, ezúttal kivételt tesz.

– Ha kivesszük az egyenletből az idős kort, a halandóság korának statisztikái alapján a halálesetek 7%-a gépjárműbalesettel állt összefüggésben. Abból 31%-ban szerepet játszott az alkohol, és azoknak az eseteknek a 14%-ában tinédzserek voltak az érintettek. – Odalökött Rowannek egy kis számológépet az igazgató asztaláról. – Számold ki magad!

Rowan ráérősen nyomogatta a gombokat, tudva, hogy minden felhasznált másodperccel Kohl életét hosszabbítja meg.

– 0,303% – jelentette ki végül.

– Ami azt jelenti – összegezte a kaszás –, hogy ezer begyűjthető lélekből nagyjából háromra illik ez a leírás. Egy személy minden háromszázharmincháromból. A barátod épp most kapott egy új kocsit, és a múltjában szerepel a túlzott alkoholfogyasztás. Ezután azok közül a tinédzserek közül, akik beleillenek ebbe a profilba, véletlenszerűen választottam.

Kohl a kezébe temette az arcát, a könnyei megállíthatatlanul folytak.

– Mekkora idióta vagyok! – Tenyerét a szemének nyomta, mintha a fejébe szeretné visszapréselni.

– Tehát mondd csak – szólt ismét Rowanhez a kaszás –, a magyarázat vajon könnyebbé tette számára a begyűjtést, vagy csak fokozza a szenvedését?

A fiú összehúzta magát.

– Hagyjuk is – intett a kaszás. – Itt az idő. – Köpenyének zsebéből kivett egy apró, pingpongütőszerű holmit, amely akkora volt, hogy épp elfért a kezében. A lapján anyag feszült, a markolata csillogó fémből készült. – Kohl, áramütést választottam neked, ami szívrohamot fog okozni. Gyors halál lesz, fájdalommentes, és közel sem olyan brutális, mint ha autóbalesetet szenvedtél volna a halandóság korában.

Kohl hirtelen Rowan kezéért kapott, megfogta, szorította. Ő pedig hagyta neki. Nem volt a rokona, a mai napig gyakorlatilag nem is beszéltek egymással. De eszébe jutott egy régi mondás: „A halál az egész világot családdá teszi.” Azon tűnődött, akkor a halál nélküli világ mindenkit idegenné tett-e. Erősebben szorította a síró fiú kezét. Néma ígéretet tett, hogy nem engedi el.

– Van bármi, amit szeretnél, ha elmondanék az embereknek? – kérdezte Rowan.

– Milliónyi dolog, de egy sem jut eszembe – válaszolta Kohl.

Rowan megfogadta, hogy majd ő kitalálja Kohl utolsó szavait, amelyeket továbbadhat a szeretteinek. Szép szavak lesznek. Vigasztalóak. Ki fogja találni őket, hogy értelmet adjon az értelmetlennek.

– Attól tartok, el kell engedned a kezét a procedúrához – mondta neki a kaszás.

– Nem – ellenkezett Rowan.

– Az ütés a te szívedet is megállíthatja – figyelmeztette.

– És akkor mi van? Újraélesztenek – vont vállat a fiú. – Kivéve, ha úgy döntött, engem is begyűjt – tette hozzá.

Tisztában volt vele, hogy gyakorlatilag tálcán kínálta fel magát a kaszásnak. A kockázat ellenére örült, hogy így tett.

– Legyen hát. – És anélkül, hogy egy másodpercet is késlekedett volna, a férfi hozzáérintette Kohl mellkasához a fura holmit.

Rowan csupa fehéret látott, aztán sötétet. Egész teste összerándult, hátrarepült a székkel, és a mögötte álló falnak csapódott. Kohl talán nem érzett fájdalmat, Rowan viszont nagyon is. Fájt. Mindennél jobban. Több kín volt ez, mint amennyit egy embernek éreznie szabadna. De ekkor a mikroszkopikus méretű, fájdalomcsillapító nanobotok kioldották a vérében a nyugtató opiátokat. Amint hatni kezdtek, a fájdalom is enyhült, és amikor a látása kitisztult, meglátta Kohlt összegörnyedve a széken. A kaszás épp lezárta a fiú élettelen szemét. A begyűjtés megtörtént. Kohl Whitlock meghalt.

A kaszás felállt, a kezét nyújtotta Rowan felé, ő azonban nem fogadta el. Egyedül kelt fel a padlóról, és bár egy cseppnyi hálát sem érzett, azt mondta:

– Köszönöm, hogy megengedte, hogy maradjak.

A kaszás egy darabig némán figyelte, majd megszólalt:

– Kiálltál egy fiú mellett, akit alig ismertél. Mellette voltál a halála pillanatában, és elviselted az ütés fájdalmát. Tanúja voltál az utolsó lélegzetvételének, pedig senki sem kért rá.

Rowan vállat vont.

– Azt tettem, amit bárki más tett volna.

– Felajánlotta más? – szegezte neki a kérdést a kaszás. – Az igazgatótok? Az irodában dolgozók? Bárki a sok-sok diák közül, akik mellett eljöttünk?

– Nem… – ismerte el Rowan. – De mit számít, mit tettem? Attól még meghalt. És tudja, mit mondanak a jó szándékról.

A kaszás bólintott, majd lepillantott az ujján díszelgő gyűrűjére.

– Gondolom, most mentességet fogsz kérni.

Rowan megrázta a fejét.

– Semmit sem akarok magától.

– Dicséretes. – A kaszás távozni készült, ám bizonytalanul megállt az ajtó előtt. – Figyelmeztetlek, hogy rajtam kívül senki mástól nem számíthatsz kedvességre azért, amit ma tettél. De ne feledd, a jó szándékkal kikövezett út sok helyre vezethet. Nem csak a pokolba.

A pofon pont olyan kellemetlen volt, mint az áramütés. Vagy még annál is kellemetlenebb, mert Rowan az előbbire nem számított. Ebéd előtt kapta, miközben a szekrényénél állt, és olyan erővel csattant, hogy hátrazuhant tőle, a szekrénysor acéldobként döndült fel mögötte.

– Ott voltál, és nem tettél ellene semmit! – Marah Pavlik tekintete szinte lángolt a dühtől és a gyásztól. Úgy nézett ki, mint aki legszívesebben Rowan orrlyukába nyúlna a hosszú körmeivel, és kitépné az agyát. – Csak úgy hagytad meghalni!

Marah több mint egy éve volt Kohl barátnője. A fiúhoz hasonlóan ő is népszerű harmadikos volt, ezért igyekezett kerülni, hogy szóba kelljen állnia a Rowanhez hasonló másodikos lúzerekkel. A mostani körülmények azonban rendkívüliek voltak.

– Nem így történt – bökte ki Rowan, amikor a lány ismét ütésre emelte a kezét.

A fiú ezúttal félreütötte.

Marah egyik körme letört, de nem érdekelte. Az ilyen apróságok nem számítanak, ha épp megölik az ember szerelmét.

– Pontosan így történt! Ott voltál bent, és végignézted, ahogy meghal!

Mások is köréjük gyűltek. Mint a legtöbb embert, őket is vonzotta a balhé. Rowan végignézett a tömegen, egy baráti arcot keresett, valakit, aki mellé állhatna, de csak iskolatársainak egyöntetű megvetése áradt felé. Marah mindenki nevében szólt és ütött.

Rowan nem erre számított. Nem mintha elismerést várt volna, amiért Kohl segítségére sietett az utolsó perceiben, de ilyen elképzelhetetlen vádra nem készült fel.

– Micsoda? Ez őrület! – kiáltott a lányra és mindannyiukra. – Nem állíthatsz meg egy kaszást a begyűjtésben!

– Nem érdekel! – visította Marah. – Valamit tehettél volna, de te csak végignézted!

– Tettem is! Én… fogtam a kezét.

Marah belökte Rowant a szekrényébe, de akkora erővel, hogy a fiú ki nem nézte volna belőle.

– Hazudsz! Sohasem fogná meg a kezed! Egy ujjal sem érne hozzád! – Majd alig hallhatóan hozzátette: – Nekem kellett volna fognom a kezét…

Körülöttük a többiek ellenségesen figyelték Rowant, és olyasmiket súgtak egymásnak, amiket egyértelműen az ő fülének szántak.

– Láttam, hogyan vonul a folyosón a kaszással… Mintha a legjobb haverok lennének!

– Ma reggel együtt jöttek iskolába.

– Hallottam, amikor elárulta a kaszásnak Kohl nevét.

– Valaki azt mondta, konkrétan segített benne.

Rowan odaviharzott a srác elé, aki az utolsó megjegyzést tette. Ralphy vagy kicsoda.

– Kitől hallottad ezt? Senki sem volt a szobában, te gyökér!

De ez nem számított. A pletykák nem követtek semmiféle logikát, csak a sajátjukat.

– Nem értitek? Nem a kaszásnak segítettem, hanem Kohlnak! – győzködte őket Rowan.

– Ja, segítettél neki föld alá kerülni! – jegyezte meg valaki, amire mindenki egyetértően motyogott.

Semmi értelme nem volt – megmérettetett és bűnösnek találtatott –, és minél jobban tagadta, annál inkább meg voltak győződve a bűnösségéről. Nem bátor tettre volt szükségük, hanem bűnbakra. Valakire, akit gyűlölhettek. Nem tölthették ki a haragjukat a kaszáson, Rowan viszont tökéletesen megfelelt erre a célra.

– Fogadok, hogy mentességet kapott, amiért segédkezett – jegyezte meg egy fiú. Egy fiú, aki mindig is Rowan barátja volt.

– Nem kaptam!

– Helyes – szólt Marah mély megvetéssel. – Remélem, hogy a következő kaszás érted jön el!

Tudta, hogy a lány komolyan gondolja, amit mondott, és ha a következő kaszás valóban érte jön, Marah élvezettel lubickol majd a tudatban, hogy Rowan meghalt. Sötéten kijózanító gondolat volt, hogy most már vannak, akik a halálát kívánják. Az egy dolog, ha az embert nem veszik észre. Az viszont teljesen más, ha egy egész iskola utálja.

Csak most jutott eszébe, mit mondott a kaszás: hogy senki mástól ne számítson jóra azért, amit Kohlért tett. Igaza volt – és ezért Rowan pont úgy gyűlölte a kaszást, ahogyan a többiek őt.

2042. Ezt a dátumot minden kisiskolás megjegyzi. Ez volt az az év, amikor a számítógépek teljesítménye elérte a végtelent – vagy legalábbis annyira közel került a végtelenhez, hogy többé nem volt mérhető. Abban az évben megtudtunk… mindent. A Felhőből Viharszem lett, és azóta minden, ami csak az összes létezőről tudható, a Viharszem szinte végtelen memóriájában tárolódik azoknak, akik hozzá akarnak férni.

De ahogy lenni szokott, amint a birtokunkba került a végtelen tudás, hirtelen már nem is tűnt olyan fontosnak. Sem égetőnek.

Igen, tudunk mindent, de gyakran elgondolkodom azon, vajon bárkit is érdekel-e ez a rengeteg tudás. Ott vannak persze az akadémikusok, akik tanulmányozzák azt, amit már tudunk, de minek? Az iskoláztatás lényege valaha a tanulás volt: azért tanultunk, hogy jobbá tegyük az életünket és a világot. De egy tökéletes világon már nincs mit javítani. Mint oly sok minden – az általános iskolától a legmagasabb szintű egyetemig –, az oktatás is csak arra jó, hogy elfoglaljuk magunkat.

2042 volt az az év, amikor győzelmet arattunk a halál fölött, és amikor befejeztük a számlálást. Még pár évtizedig persze számoltuk az éveket, de ha halhatatlan vagy, minek tartanád számon a múló időt?

Nem tudom pontosan, mikor váltottunk a kínai naptárra: a Kutya éve, a Kecske éve, a Sárkányé és a többi. És nem tudnám megmondani azt sem, mikor kezdtek az állatvédők világszerte egyenlőséget követelni a kedvenc fajaiknak, megteremtve ezzel a Vidra évét, a Bálnáét és a Pingvinét.

Azt sem tudom, mikor hagytunk fel az ismétlésükkel, és jelentettük ki, hogy mától fogva minden évet másféle állatról nevezünk el. Csak abban vagyok biztos, hogy most a Párduc évét írjuk.

Ami azokat a dolgokat illeti, amiket nem tudok: azt biztosra veszem, hogy mind ott vannak valahol a Viharszemben, már ha valakit érdekelnének.

Nagytiszteletű Curie kaszás begyűjtőnaplójából

3.

A végzet hatalma

Citra január elején kapta kézhez a meghívót. Postán érkezett – ez volt az első jele, hogy valami szokatlanról van szó. A postán már csak háromféle dolgot adtak fel: csomagot, hivatalos értesítőt és persze a különcök leveleit. A különcök voltak az egyetlenek, akik még mindig írtak levelet. Ez a mostani is ilyen küldeménynek tűnt.

– Na, nyisd ki! – Ben izgatottabb lett a boríték miatt, mint a nővére.

A címzést kézzel írták rá, ami még furcsábbá tette. A kézírás ugyan szabadon választható tárgy volt, de Citra magán kívül alig ismert valakit, aki fel is vette. Feltépte a tojáshéjszínű borítékot, és kivette az ugyanolyan színű levelet. Magában átfutotta, aztán hangosan felolvasta:

– „Számítunk megtisztelő jelenlétére január 9-én, hét órakor a Grand Civic Operában.”

Sehol egy aláírás, sem feladó. A borítékban viszont ott volt egy jegy az előadásra.

– Opera? Pfuj! – fintorgott Ben.

Citra nem is érthetett volna jobban egyet.

– Talán valamilyen iskolai rendezvény? – találgatott az anyjuk.

A lány megrázta a fejét.

– Ha az lenne, írták volta.

Az anyja elvette Citrától a meghívót és a borítékot, hogy ő is megnézze.

– Hát akármi legyen is, érdekesnek tűnik.

– Valószínűleg így hív el valami lúzer randizni, mert élőben túl gyáva hozzá.

– És? Elmész?

– Anya, ha egy srác engem operába hív, akkor vagy viccel, vagy elmentek neki otthonról.

– Vagy le szeretne nyűgözni.

Citra felmordult, és kicsörtetett a szobából. Idegesítette a saját kíváncsisága.

– Nem megyek! – kiabált ki a szobájából, miközben tudta, el fog menni.

A Grand Civic Opera is egyike volt azoknak a helyeknek, ahova mindenki, aki számított, elment, hogy megmutassa magát. A közönségnek mindössze a fele járt ide azért, hogy megnézzen egy-egy előadást. A többiek azért jöttek, hogy kivegyék a részüket a társadalmi előremenetel és a karrieregyengetés nagyszabású melodrámájából. Ezzel még Citra is tisztában volt, aki nem forgott ilyen körökben.

Azt a ruhát vette fel, amelyet az előző évi iskolai bálra vett, amikor biztos volt benne, hogy Hunter Morrison őt fogja elhívni. Hunter azonban Zachary Swaint hívta el, ahogyan arra – úgy tűnt – Citrán kívül mindenki más számított. Hunter és Zachary azóta is egy pár voltak, Citra pedig egészen a mai napig nem vette hasznát a ruhának.

Amikor felvette, elégedetten nyugtázta a látványt. Jobban festett, mint remélte. A tinilányok egy év alatt sokat változnak, de a ruha most tökéletesen állt rajta. Ez tavaly inkább csak vágyálom volt.

Fejben leszűkítette a lehetséges hódolók körét. Öten jöhettek számításba, és közülük is mindössze kettővel töltené együtt szívesen az idejét. A maradék hármat a kivételes helyzet miatt elviselné. Elvégre szórakoztató lesz egy estére úgy tenni, mintha a gazdagok közé tartozna.

Az apja ragaszkodott hozzá, hogy elvigye.

– Hívj, hogy mikor jöjjek érted.

– Majd fogok egy közautót.

– Hívj csak! – erősködött a férfi.

Kilencedjére is megdicsérte, milyen csinos, majd miután Citra kiszállt, elhajtott, hogy átengedje a helyet az utánuk érkező limuzinoknak és Bentley-knek. Citra nagy levegőt vett, aztán elindult felfelé a márványlépcsőn.

Annyira kínosan oda nem illőnek érezte magát, mint Hamupipőke a bálon.

Amikor belépett, nem irányították el sem a nézőtérre, sem a karzatokhoz vezető főlépcső felé. A jegyszedő ránézett a jegyére, őrá, majd ismét a jegyre, és odahívott egy másik jegyszedőt, hogy kísérje a helyére.

– Mi történik? – kérdezte Citra.

Az első gondolata az volt, hogy a jegy hamis, és mindjárt a kijárathoz tessékelik. Talán végül mégis csak vicc volt az egész, és gondolatban már végig is vette a gyanúsítottak listáját.

A második jegyszedő azonban azt mondta:

– A személyes kísérő a páholyhoz jár, hölgyem.

Páholy. Citra tudta, hogy ez óriási kiváltság. A páholyokat általában azoknak tartották fenn, akik túl magas rangúak voltak ahhoz, hogy a közemberekkel vegyüljenek. Az átlagember nem tudta megfizetni az árukat, vagy ha mégis, akkor sem engedték volna, hogy oda vegyen jegyet. Ahogy követte a jegyszedőt a keskeny lépcsőn a bal oldali páholyok felé, Citrát elfogta a félelem. Senkit sem ismert, akinek ennyi pénze lett volna. Mi van, ha a meghívó véletlenül kötött ki nála? Vagy ha tényleg egy befolyásos, fontos ember vár rá. Mi lehet a szándéka?

– Meg is érkeztünk. – A jegyszedő elhúzta a függönyt.

A páholyban egy Citrával egyidős fiú ült. Sötét haja volt, arcán halvány szeplők. Amikor meglátta a lányt, felállt, így Citra láthatta, hogy a zoknija jócskán kikandikál az öltönynadrág szára alól.

– Szia!

– Helló!

A jegyszedő magukra hagyta őket.

– A színpadhoz közelebbi helyet hagytam meg neked – mondta a fiú.

– Kösz. – Citra leült.

Próbált rájönni, ki lehet a srác. Nem tűnt ismerősnek, de nem akarta, hogy kiderüljön, fogalma sincs, kicsoda.

– Köszönöm – szólalt meg hirtelen a fiú.

– Mit?

Felmutatott egy meghívót. Pontosan úgy nézett ki, mint Citráé.

– Nem vagyok igazán oda az operáért, de hát mégiscsak jobb, mint otthon ülni és semmit sem csinálni. Szóval… tudnom kéne, hogy… ki vagy?

Citra felnevetett. Ezek szerint szó sincs titkos hódolóról! Úgy tűnt, kettejüknek van egy titokzatos kerítőjük, aminek fényében újabb listát kezdett készíteni: első helyen a saját szülei álltak.

Talán valamelyik baráti pár gyereke lehet a srác, habár ez a fajta cselszövés még a szüleitől is idétlen lett volna.

– Mi olyan vicces? – kérdezte a srác, mire Citra megmutatta neki a saját meghívóját.

A fiú nem nevetett. Inkább kissé zaklatottnak tűnt, de nem mondta meg, mitől.

Rowanként mutatkozott be, és pont akkor fogtak kezet, amikor a fények kialudtak. A függönyt felhúzták, a zene pedig túl harsányan és élénken zendült fel ahhoz, hogy beszélgetni tudjanak. Verdi La Forza del Destino című operáját játszották, A végzet hatalmát, de egyértelmű volt, hogy őket nem a sors sodorta egymás mellé. Inkább egy nagyon is tudatos kéz rendezte így.

A zene áradó volt és szép, egészen addig, amíg Citra füle be nem sokallt tőle. A történetet olasztudás nélkül is könnyen lehetett követni, de egyikükben sem hagyott nyomot. Elvégre ez egy halandóság korából származó mű. A háború, a bosszú és a gyilkosság – ezek körül forgott a cselekmény – olyannyira hiányzott a modern valóságból, hogy csak kevesen tudták beleélni magukat. Katarzist legfeljebb a szeretet témája válthatott volna ki, de az, hogy idegenekként ültek egy páholyban, inkább kényelmetlen volt, mint katartikus.

– Szerinted ki hívott meg minket? – kérdezte Citra, amint a fények felgyulladtak a szünetben.

Rowannek sem volt ötlete. Azonkívül, hogy mindketten tizenhat évesek, nagyon kevés közös volt bennük. Citra a városban lakott, Rowan a külvárosban. A lánynak kis családja volt, a fiúnak nagy, a szüleik foglalkozása pedig nem is különbözhetett volna jobban.

– Mi a genetikai indexed? – jutott Rowan eszébe.

Ez meglehetősen személyes kérdés volt, de talán számított.

–22-37-12-14-15.

Rowan elmosolyodott.

– Harminchét százalékban afrikai származású vagy. Tök jó! Elég magas.

– Köszi.

A fiú is megmondta az övét: 33-13-12-22-20. Citra szívesen megkérdezte volna, tudja-e, mit jelöl az indexében a „mást” jelző komponens, mert a húsz százalék jó magas, de ha a srác sem tudja, lehet, hogy csak zavarba jön.

– Mindketten tizenkét százalékban pánázsiai eredetűek vagyunk – mutatott rá Rowan. – Lehet, hogy ehhez van köze?

De csak szalmaszálakba kapaszkodtak. Puszta véletlen volt.

A szünet vége felé aztán megérkezett a válasz a páholyba.

– Jó látni, hogy össze is barátkoztatok.

Bár már több hónap eltelt, mióta találkoztak, Citra azonnal felismerte. Nagytiszteletű Michael Faraday kaszás nem olyasvalaki, akit egyhamar elfelejt az ember.

– Maga az? – bukott ki Rowanből, de olyan hevesen, hogy nyilvánvaló volt, ő is ismeri.

– Hamarabb is jöttem volna, de… más dolgom volt. – A férfi ezt nem fejtette ki, aminek Citra örült. A jelenléte azonban így sem jelenthetett jót.

– Azért hívott ide, hogy begyűjtsön minket. – Nem kérdés volt, hanem tényközlés, a lány ugyanis meg volt győződve róla, hogy ez történik.

Egészen addig, amíg Rowan meg nem szólalt:

– Nem hiszem, hogy erről van szó.

Faraday kaszás semmi olyat nem tett, amivel véget vethetett volna az életüknek. Inkább kinézett egy ülést, és helyet foglalt mellettük.

– Ezt a páholyt a színház igazgatójától kaptam. Az emberek azt hiszik, ha ajándékokat adnak a kaszásoknak, az megóvja őket a begyűjtéstől. Őt nem állt szándékomban begyűjteni, de most abban a hitben él, hogy ez az ajándékának köszönhető.

– Az emberek abban hisznek, amiben hinni akarnak – közölte Rowan határozottan.

Citra úgy érezte, a fiú tapasztalatból beszél.

– Ma este szemtanúi lehetünk az emberi ostobaságnak és tragédiának – intett a színpad felé Faraday. – Holnap pedig át is éljük.

Mielőtt azonban kifejthette volna, mire célzott, a függöny felemelkedett, és elkezdődött a második felvonás.

Rowan két hónapig volt az iskola páriája, a legfőbb számkivetett. Az ilyesmi idővel általában elfelejtődik, Kohl Whitlock begyűjtésével kapcsolatban viszont nem ez történt. Minden focimeccs jó adag sót dörzsölt a közös sebbe, és mivel az összeset el is vesztették, duplán fájt. Rowan sosem volt különösebben népszerű, de gúny tárgya sem volt soha, most azonban rendszeresen sarokba szorították és megverték. Kiátkozták, és még a barátai is messzire elkerülték. Tyger sem volt kivétel.

– Engem is utálnak, csak mert haverok vagyunk – mentegetőzött. – Tökre nem fair, amit veled művelnek, de nem kérek belőle.

– Szerencsétlen egy helyzet – mondta az igazgató Rowannek, amikor bement az iskolaorvoshoz néhány újabb horzsolással, amelyet ebédidőben szerzett. – Talán el kéne gondolkodnod azon, hogy iskolát váltasz.

Aztán egy nap Rowan engedett a nyomásnak. Az ebédlőben felállt egy asztalra, és elmondta azt a hazugságot, amit mindenki hallani akart.

– Az a kaszás a nagybátyám volt. Én mondtam neki, hogy gyűjtse be Kohl Whitlockot. – Természetesen minden szavát elhitték. A társai kifütyülték, megdobálták kajával, de ő folytatta: – Jobb, ha tudjátok, a nagybátyám vissza fog jönni. És megkért, hogy válasszam ki, kit gyűjtsön be legközelebb!

Az ételek repkedése hirtelen abbamaradt, a tekintetek nem tapadtak rá többé, a verések csodálatos módon befejeződtek. Az űrt betöltötte a… nos, az űr. Nem kísérték figyelő szemek. Még a tanárai sem néztek rá. Néhányuk kifejezetten jobb jegyeket adott neki, miközben közepes teljesítményt nyújtott. Kezdte magát úgy érezni, mintha szellem lenne a saját életében, aki arra kényszerül, hogy a világ vakfoltján éljen.

Otthon minden a megszokott mederben folyt. A nevelőapja nem ütötte bele az orrát a dolgaiba, az anyját pedig túl sok minden kötötte le ahhoz, hogy oda tudjon figyelni a problémáira. Tudták, mi történt az iskolában, és hogy mi zajlik most, de elintézték egy legyintéssel, ahogyan az önző szülők szokták, amikor nem tudnak megoldani valamit, ezért ráfogják, hogy nem is igazi probléma.

– Másik gimibe akarok járni – jelentette be Rowan az anyjának, megfogadva végre az igazgató tanácsát.

A válasz fájdalmasan közömbös volt:

– Ha szerinted úgy a legjobb…

Meg volt róla győződve, hogy ha azt mondja, kivonul a társadalomból, és csatlakozik egy szektához, az anyja akkor is csak annyit felelt volna: „Ha szerinted úgy a legjobb…”

Úgyhogy amikor kézhez kapta a meghívót az operába, nem érdekelte különösebben, ki küldte. Akármit jelentett is, kész megváltás volt, legalább egy estére.

A lány, akivel a páholyban találkozott, kedves volt. Szép, magabiztos. Az a fajta, akinek minden bizonnyal van már barátja, bár ezt nem említette. Aztán felbukkant a kaszás, és Rowan világára ismét árnyék borult. Ez az ember tehetett a nyomoráról. Ha nem lett volna következménye, Rowan ott helyben átlöki a karzaton, de a kaszásokra tilos volt kezet emelni. A büntetés az elkövető családjának azonnali begyűjtését vonta maga után.

Ez biztosította a köztiszteletben álló halálhozók biztonságát.

Az opera végén Faraday kaszás adott nekik egy-egy kártyát, mellé egyértelmű instrukciókat.

– Találkozunk holnap ezen a címen, pontban kilenckor.

– Mit mondjunk a szüleinknek a ma estéről? – kérdezte Citra.

Ezek szerint neki olyan szülei vannak, akiket érdekel az ilyesmi.

– Azt meséltek, amit akartok, nem számít. Csak jelenjetek meg holnap reggel.

A cím, mint kiderült, a Világművészeti Múzeumé volt, a város legkiválóbb múzeumáé. Csak tíz órakor nyitott, de az őrök, amint meglátták a kaszást a lépcsőn a főbejárat felé közeledni, kinyitották az ajtót, és kérdés nélkül mindhármukat beengedték.

– Szintén a pozícióval járó kiváltság – magyarázta nekik Faraday.

Csöndben sétáltak végig a régi mesterek kiállításain, mindössze a lépteiket és a kaszás alkalmankénti megjegyzéseit lehetett hallani. „Figyeljétek, hogyan használja El Greco a kontrasztot a sóvárgás kifejezéséhez!” „Nézzétek ezen a Raffaellón a mozgás fluiditását, hogyan visz intenzitást a képi történetmesélésbe!” „Ó, Seurat! Látnoki pointillizmus már a pixel előtt egy évszázaddal…”

Rowan volt az, aki megkérdezte a nyilvánvalót:

– Mi köze ennek hozzánk?

Faraday kaszás kissé ingerülten felsóhajtott, bár nyilván számított erre.

– Olyan tudást adok át nektek, amilyet az iskolában nem tudtok megszerezni.

– Vagyis azért toppant az életünkbe, hogy a művészetről tanítson mindenfélét? – gúnyolódott Citra. – Nem pazarolja ezzel a drága idejét?

A kaszás felnevetett, Rowan pedig azon kapta magát, hogy azt kívánja, bár ő nevettette volna meg.

– Mit tanultatok eddig? – kérdezte Faraday.

Egyikük sem válaszolt, ezért máshogy tette fel a kérdést:

– Mit gondoltok, hogyan alakult volna a beszélgetésünk, ha egy halandóság kora utáni galériába viszlek titeket, nem a régiek egyikébe?

Rowan próbálkozott meg a válasszal:

– Valószínűleg arról szólt volna, hogy mennyivel könnyebb a szemnek a halandóság utáni festészet. Könnyedebb és… gondtalanabb.

– Mit szólnál az „inspiráció nélkülihez”? – vetette föl a kaszás.

– Ez ízlés kérdése – válaszolta Citra.

– Lehet. De most, hogy tudjátok, mit keressetek a halandók művein, szeretném, ha megpróbálnátok érezni is. – És bevezette őket a következő kiállításra.

Rowan biztos volt benne, hogy semmit sem fog érezni, de tévedett.

A helyiség hatalmas volt, a falakat a padlótól a mennyezetig festmények borították. Az alkotókat nem ismerte föl, de ez nem számított. A munkák között összefüggés volt, mintha nem ugyanaz a kéz, de ugyanaz a lélek festette volna őket. Néhány mű spirituális témát ábrázolt, akadt köztük portré is, mások a mindennapi élet megfoghatatlan fényét örökítették meg olyan vibrálással, ami a halandóság utáni művészetből hiányzott. Vágyódás és emelkedettség, kín és öröm – mind ott voltak, néha ugyanazon a vásznon egyesülve.

– Maradhatunk még egy kicsit ebben a teremben? – kérdezte Rowan.

A kaszás elmosolyodott.

– Persze hogy maradhatunk.

A múzeum kinyitott, mire végeztek. A többi látogató nagy ívben elkerülte őket. Ez arra emlékeztette Rowant, ahogyan az iskolában viselkedtek vele. Citrának látszólag fogalma sem volt, miért kereste fel őket Faraday kaszás, Rowannek viszont kezdett összeállni a kép.

A kaszás elvitte őket egy falatozóba, ahol a pincérnő azonnal leültette őket, étlapot hozott nekik, és – a többi vendégre rá sem hederítve – csak velük foglalkozott.

Pozícióval járó kiváltság. Rowannek feltűnt, hogy amióta leültek, senki sem jött be. Az étterem valószínűleg üres lesz, mire elmennek.

– Ha információt akar az ismerőseinkről, rám ne számítson – szólalt meg Citra, amint kihozták az ételüket.

– Magam gyűjtöm az információimat – mondta neki Faraday kaszás. – Nem szorulok rá, hogy két gyerek legyen az informátorom.

– De szüksége van ránk, igaz? – kérdezte Rowan.

A férfi nem válaszolt. Inkább a világ népességéről kezdett beszélni, a kaszások feladatáról, hogy nem a ritkítás a céljuk, hanem az észszerű arányok megtartása.

– A népesség túl gyors ütemben növekszik ahhoz, hogy a Viharszem ki tudja elégíteni az emberiség igényeit. Az egyensúly csak akkor fenntartható, ha évente begyűjtünk meghatározott számú embert. Ehhez viszont több kaszásra van szükségünk.

A köntös megannyi rejtett zsebének egyikéből elővett egy kaszásgyűrűt, ugyanolyat, mint amilyet maga is hordott. Megcsillant rajta a helyiség fénye, megtörte, de sötét magjába nem engedte be a világosságot.

– Évente háromszor a kaszások az úgynevezett konklávén gyűlnek össze. Megbeszéljük a begyűjtésekkel kapcsolatos ügyeket, és hogy van-e szükség a területünkön új kaszásokra.

Citra összehúzta magát a székén. Végre megértette. Rowan, bár gyanította ezt, a gyűrű látványától szintén összébb ment egy kicsit.

– A gyűrűben lévő drágakövet a halandóság utáni első napokban készítették az első kaszások – folytatta Faraday –, amikor a társadalom úgy döntött, a természetes halál helyét át kell vennie a természetellenesnek. Sokkal több követ készítettek, mint amennyire akkoriban szükségük volt, a Kaszáskör pedig bölcsen kivárta, hogy mindnek eljöjjön a maga ideje. Amikor új kaszásra van szükség, a követ egy aranyfoglalatba helyezzük, és átadjuk a jelöltnek. – Elgondolkodva megfordította a gyűrűjét az ujján, amivel szilánkos fényt szórt szét a szobában, majd a szemükbe nézett, először Citráéba, aztán Rowanébe. – Épp most tértem vissza a Téli Konklávéról, és azért kaptam ezt a gyűrűt, hogy felfogadhassak egy inast.