Fordította: Dr. Molnár György

A fordítás The Sniper and the Wolf (Scott McEwen with Thomas Koloniar,

Touchstone, a Division of Simon and Schuster, Inc.) alapján készült

Fordította: Dr. Molnár György

Szerkesztette: Rózsa Judit

A borítót és kötetet tervezte, tördelte: Kozári Imre

Copyright © by Scott McEwen with Thomas Koloniar, 2015

Hungarian translation © Dr. Molnár György, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-410-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

2014. április 8-án az Oroszországi Föderáció Biztonsági Szolgálatának igazgatója megerősítette Dokka Umarov, a 2010-ben a moszkvai metróban elkövetett bombamerényletekért felelős szélsőséges csecsen iszlám terrorista halálhírét. Habár halálának pontos ideje és helye továbbra is ismeretlen maradt, elhunytát az Egyesült Államok kormányzata is megerősítette, és 2014 áprilisában levették a nevét az Egyesült Államok Külügyminisztériumának Rewards for Justice, az első számú körözöttek listájáról.

Előszó

CANCÚN

MEXIKÓ

A Fehér Ház egykori stábfőnöke, Tim Hagen a Yucatán-félsziget csúcsán található cancúni szállodája úszómedencéje mellett ült, piña coladát kortyolgatott, és Szun-ce A háború művészete című munkájának puhafedelű kiadását lapozgatta. Habár réges-rég fejből fújta mind a huszonhét alapelvet, örömét lelte a nyomtatott szöveg tanulmányozásában: kereste azokat a pontokat, ahol mélyebben betekinthet írójuk gondolkodásába. Különösen a tizenharmadik, A kémek alkalmazása című fejezetben taglalt gondolatok érdekelték.

Egészen hat hónappal az előttig Hagen volt az Egyesült Államok elnökének fő katonai tanácsadója, ez a helyzet azonban egy csapásra megváltozott, amikor az elnök lemondásra szólította fel mindössze percekkel az után, hogy San Diegót majdnem letörölte a Föld színéről egy még a Szovjetunió korából származó koffer-atombomba. Hagen méretes egója természetesen nem engedte, hogy felismerje: önmagának köszönhette, hogy elcsapták, mert saját törekvései érdekében folyamatosan manipulálta az elnököt. Ennek belátása helyett Gil Shannont és Robert Pope-ot hibáztatta, őket tekintette befolyása aláásóinak.

Hagen most arra várt, hogy megtudja, a szívós haditengerészeti SEAL meghalt-e, vagy úton van egy francia börtön felé. Amint értesítik erről, helyreállított becsülettel visszatér Washington D.C.-be, hogy újrakezdje a hatalomért és befolyásért nagy ambícióval vívott küzdelmét. A politikai élet egy gyorsan emelkedő új csillagának szándékozott felajánlani stratégiai szolgálatait, egy Steve Grives nevű, jóképű fiatal, New York-i szenátornak, aki a megfelelő útmutatással egy szép napon akár még a Fehér Ház lakójává is felküzdheti magát.

A zárt belső udvaron átvágva a szálloda egyik alkalmazottja közeledett:

– Señor Hagen?

Hagen felnézett a könyvből:

– Igen, én vagyok Hagen.

– Telefonhívása van, señor, a recepciónál!

Hagen az itala mellett némán az asztalon heverő telefonjára pillantott.

– Egy bizonyos Tim Hagennek?

– Si, señor.

Hagennek már azon járt az esze, mi sikerülhetett félre, miközben felkapta a mobilját. A könyvet az asztalon hagyta.

– Vezessen oda!

– Erre parancsoljon, señor.

Az alkalmazott kivezette a szálloda előcsarnokába, majd megálltak a recepciós pultnál, ahol egy fiatal nő átadta Hagennek a vonalas telefon kézi beszélőjét.

– Halló, itt Hagen – szólt bele a telefonba.

– Tim?

– Igen, Tim Hagen – csattant fel türelmetlenül. – Kivel beszélek?

– Tim, itt Bob Pope. Élvezi a napsütést odalenn?

Hagen szívverése kihagyott egy ütésnyit, szandálba bújtatott lába pedig hirtelen fázni kezdett.

– Elég jól érzem itt magam – felelte, s közben a torkát köszörülte. – Mit tehetek önért, Robert?

– Azért hívom, hogy tájékoztassam, Gil Shannon komoly bajba keveredett Párizsban.

– Rettenetesen sajnálom, hogy ezt kell hallanom – felelte Hagen, és halvány mosoly jelent meg az ajkai körül, ahogy vére újra áramlani kezdett ereiben. – De hát én már nem állok a Fehér Ház alkalmazásában. Miért kellene, hogy érdekeljen bármi, ami Shannon főnökkel történik?

Pope elégedetten kuncogott:

– Nos, ami azt illeti tudom, hogy ön és Lerher milyen szorosan követték eddig a pályafutását.

Pope kedélyes modorától Hagennek hideg borzongás futott végig a gerincén:

– Nem tudom, mint mondtak önnek, Robert, de én…

– Gil kijutott Franciaországból – hirtelen dermesztően hidegre váltó hangon. – Szóval, ha én az ön helyében lennék, villámgyorsan keresni kezdenék egy barlangot, ahol elrejtőzhetek.

Hagennak kiszáradt a szája.

– Figyeljen! Ön nem… Ki a nyavalya az a Lerher?

– Már futnia kellene – felelte Pope – ahelyett, hogy áll ott az előcsarnokban azzal a nevetséges kalappal a fején.

A vonal megszakadt, és Hagen sarkon fordult: szemével végigkutatta az előcsarnokot, lát-e valakit, aki emlékeztet Robert Pope-ra. Kiszúrt egy biztonsági kamerát a pult fölött a falon.

– Csatlakozik a biztonsági rendszerük bármilyen módon az internethez?

A szállodai alkalmazott tanácstalan arckifejezéssel pillantott fel a kamerára:

– Nem tudom, señor. Nem hiszem, hogy csatlakozik. Miért, valami baj van?

– Nincsen – felelte Hagen, akin minden másodperccel egyre jobban elhatalmasodott az üldözési mánia. – Félórán belül kijelentkezem! Kérem, küldjön valakit a szobámba a bőröndjeimért!

– Si, señor.

A portás furcsálló mosollyal a fiatal recepciós nőre nézett, és az alkalmazottak látták, hogy miközben Hagen átvágott az előcsarnokon a lifthez, panamakalapját beleejtette egy szemétkosárba. A szállodai alkalmazott azon töprengett, miért kérte meg őt a hívó, hogy írja le, mit visel Mr. Hagen mielőtt a telefonhoz hozza.

1

PÁRIZS

FRANCIAORSZÁG

Az idő erősen közeledett a hajnali három órához, és Gil Shannon főgóré (Master Chief, első vezető tengerészaltiszt) egy üres tehervagon tetején hasalt Párizs egyik külvárosában, szorosan a vállához húzott Remington Moduláris mesterlövészpuskával. Szeme a Barska éjszakai irányzékra tapadt, amelynek zöldes fénnyel megvilágított fonálkeresztje remekül látszik a sötétben. Gil a rendező pályaudvar túlsó oldalán, úgy száz méterre keletre álló elsötétített raktárépületet figyelte. Az áprilisi éjszaka hideg volt, az alig érzékelhető szellő egy mozdony panaszos dudálását hozta a távolból, és Gil óvatosan mocorogva helyezkedett. Vizelési ingert érzett, de meg kellett várnia Dokka Umarov felbukkanását. Jobb lábfeje tompán sajgott ott, ahol az előző évben Montanában végrehajtott harcszerű ejtőernyős ugrás közben meglőtték – lábközépcsontja nagy részét egy kísérleti titán implantátummal pótolták –, mellkasa pedig megfeszült a szorongástól, amely mostanában mindig jelentkezett, valahányszor a dolgok túlságosan lecsendesedtek, túlságosan hosszú időre.

Mély lélegzetet vett, lassan kiengedte a levegőt, kezét levette a puska markolatáról, hogy megmozgassa az ujjait.

– Kezdesz begörcsölni? – kérdezte távfelügyelőjének hangja a kényelmesen fülébe rejtett apró fülhallgatóban.

Gil elmosolyodott a sötétben:

– Te engem figyelsz, nem a célterületet?

A hang halkan kuncogott:

– Én mindent látok.

– Túl sokat látsz! – morogta Gil engedékenyen. – Mi lenne, ha nem engem buzerálnál, hanem arra figyelnél, nehogy Umarov kislisszoljon hátul!

Megint a kuncogás.

Néhány perccel később Gil azt mondta:

– Ez a kis összejövetel mintha tovább tartana a kelleténél! Arra gondoltam…

– Hőkép! Mesterlövész a háztetőn!

Gil még csak meg sem rándult, szemét továbbra is a céltávcső nézőkéjén tartotta.

– Északon vagy délen?

– Északi oldal – mondta a hang. – Eddig valamiféle ponyva alatt rejtőzött… nem, azt hiszem rendes leshelye van. Most csúszik vissza alája. Umarov minden bizonnyal számított a műholdas megfigyelésre.

– Ki tudod venni a puskája csövét?

– Növelem a felbontást… Igen, látok belőle 15-20 centit, a hangtompítót.

– Merre mutat?

Kis szünet, majd jött a válasz:

– Kb. tőled húsz fokkal jobbra… a te állásodtól délre.

– Szóval még nem látott meg – állapította meg Gil. – Persze ez nyilvánvaló.

Szabad szemmel végigpásztázta a háromszintes épület lapos tetejét, amelyen meglehetős rendetlenségben víztartályok, légkondicionáló berendezések és szellőztetőcsövek sorakoztak, a szélén pedig még ott voltak az egykor a vonatokat figyelő vasutasok zárt, üvegezett fülkéi.

– Nem találom. Nem nézted meg véletlenül, milyen optikát használ?

– De igen – felelte a hang. – Nagy, vaskos céltávcső.

– A francba! – mormogta Gil. – Ez azt jelenti, infravörös. Úgy hangzik, mintha kést hoztam volna magammal egy tűzharcba. Mit művelt a leshelyen kívül?

– Kinyújtotta a derekát, gondolom.

– Legalább óvatlan! Ez is valami.

Gil lazított, és nekilátott behúgyozni, hogy legalább azt a gyötrő problémát megoldja. Ez úgy, hogy az ember meg sem moccanhat nehezebb feladat, mint a legtöbben képzelnék, Gil azonban már ezt a tudományt is mesterfokon elsajátította, mire pályafutásának erre a pontjára ért. Aki Afganisztánban harcolt, annak nagyon sok vizet kellett innia, ha éberen, sőt, életben is akart maradni és egy mesterlövész nem szaladgálhatott tízpercenként a klotyóra.

Immár kész volt felvenni a harcot.

– Ki kell küszöbölnöm ezt a srácot még mielőtt Umarov kijön. Vezess rá!

– Keresd meg az északi víztartályt!

– Megvan.

– Egy rétegelt lemezből és szemétből épített leshelyen húzta meg magát kilenc méterre délre. – Vigyázat! Változtatja az irányzását!

Gil tíz fokot helyesbítette jobbra a sajátját. Vére megdermedt, amikor meglátta az ellenséges mesterlövészt, aki tökéletesen láthatóvá vált leshelye teteje alatt. Gil zöldes fekete látóterében egyértelműen kirajzolódott a körvonala.

– Bassza meg! – Mindössze a másodperc töredékével az előtt rántotta el a fejét a céltávcsőtől, hogy abból kitört minden üveg: az ellenség lövedéke egyenesen végigrepült az optika csövében anélkül, hogy hozzáért volna az oldalához. Üvegszilánkok csapódtak Gil nyakába, a gyilkos golyó a füle mellett húzott el. Elengedte a Remingtont, és legurult a vagon tetejéről. Amikor a túlsó oldalon leesett, akkor súrolta a második lövedék Gil csípőjét. Estében elfordult, hogy mint a macska, talpon érjen földet a kőzúzalékon, és bevágódott a vagon egyik nagy acélkerekének takarásába.

– Jézus Krisztus! Ez közel volt!

– Eltalált? – kérdezte távfelügyelője, kissé kizökkenve nyugalmából.

Gil rászánt egy pillanatot, lehúzta a farmerját, hogy megnézhesse a sebet.

Megjelölte a csípőmet, de semmi komoly.

– Jó – közölte a hang komoran –, mert nagyjából csípőig vagy a szarban. Több tucat francia csendőr tart észak és nyugat felől a pozíciód felé. Kétszáz méterre vannak, egy pár német juhászkutyával jönnek.

Gil a csendőrökért sem lelkesedett, de a német juhászkutyákkal végképp nem volt kedve találkozni. Eggyel talán elbánhat, ha hajlandó elviselni, hogy közben ő is sérül, de kettő bizonyosan földre viszi, és széttépi. Teljes erejéből futni kezdett dél felé, a laza zúzott kövön a vonattal párhuzamosan.

– Mit művel a kibaszott mesterlövész?

– Őt felejtsd el! – mondta hang, ekkor már kissé zaklatottan. – Visszavonul.

Gil futás közben igazított a fülhallgatóján:

– Lehetséges, hogy a csendőrök Umarov miatt vannak itt?

– Nem a raktárépület felé mozognak. Várj egy pillanatot! – Újabb szünet következett. – Umarov meg az emberei hátul lelépnek! Gil, téged tutira rászedtek.

– Az isten verje meg, kicsoda? – kérdezte indulatosan Gil, miközben rohant a sötétben, és a szél már időnként elhozta hozzá az üldöző csendőrök kiáltásait.

– Elengedték a kutyákat! – közölte a hang. – Percenként százméteres tempóban közelednek!

– Basszák meg! – Gil már fel is ugrott egy vagon lépcsőjére, a szerelőlétrán felmászott a tetőre, és a kocsik tetején futott tovább. Sűrűn ugrálta át a vagonok közötti réseket, és a még mindig vagy nyolcszáz méternyire, a vonat elején álló mozdony felé igyekezett.

– Ott fenn meg fognak látni!

– Jól van, Bob! Ha van jobb ötleted én csupa fül vagyok!

A kutyák csaholtak, és gyorsan felzárkóztak. Gil lépései jól hallható, kongó zajt vertek a vagontetőkön, izzadságának mikrocseppjei pedig olyan sűrűn lebegtek a levegőben, hogy nincs az a kutyaféle, aki ne szagolta volna ki.

– Tágítom a látószöget, hogy körülnézhessek előtted! – hangzott távfelügyelőjének válasza.

Gil érezte, hogy a jobb lábfejébe operált titán implantátum kezd belemarni az izomszövetbe, és arra gondolt, mennyi idő múlva törik szét valami a lábában. Testi adottságai enyhén szólva nem voltak már többé ideálisak a menekülés és bujkálás művészetéhez, és ezt a tény minden alkalommal értésére adta a fájdalom, valahányszor átugrott egyik kocsiról a másikra. A két kutya már odaért közvetlenül alája, és torkaszakadtából ugatott, hogy tudassák vezetőikkel, utolérték a gyanúsítottat.

Pisztolylövés dörrent, mire Gil hátrasandított a válla fölött. Egy csendőrt látott tizenöt kocsival maga mögött, aki szintén a vagontetőkön futott.

– Mi történt a „Menekülő tettesre nem lövünk!” szabállyal? – bökte ki gondolatát hangosan Gil.

– Franciaországban vagy – emlékeztette a hang. – Ezeknél odaát nem létezik ez a szabály.

– Bob! Elfogy alólam a vonat, az a túlbuzgó pöcs mögöttem pedig gyorsabb nálam! – Újabb pisztolylövés csattant. – Tuti fix, hogy ezek meg akarnak ölni!

– Ez igaz. Valaki betelefonált a Sûretére, és besúgott egy terroristát, akit a rendező pályaudvaron találnak meg! – A Sûreté Nationale a francia nemzeti rendőrség.

– Szörfözöl a neten? – Gil megint átugrotta a rést két vagon között, és leérkezésekor majdnem elbotlott.

– Muszáj kiderítenem, mivel állsz szemben – magyarázta a hang higgadtan, a háttérből halkan beszűrődött a számítógép klaviatúráján szaladgáló ujjak zaja. – Oké, szerencséd van! Kb. tíz vagonnal előtted a pálya széles csatorna fölött halad át. A kutyák nem tudnak majd követni a túlsó partra, tehát leugorhatsz, és megpróbálkozhatsz egy kis mezei futással!

Gil átugorta a következő rést, és elesett. Nagy szakértelemmel bukfencet vetett estében, és már talpra is szökkent. Üldözőjének lépései egyre hangosabban kongtak az acéllemez tetőkön.

– Le kell ráznom Carl Lewist, nehogy lehajrázzon!

– Fuss Gil! Ha elkapnak élve életfogytiglan vár rád egy francia börtönben!

– Kösz Bob, frankón!

Gil végigfutott a csatorna fölött álló vagon tetején. A kutyákat ott hagyta, hadd ugassanak a túlparton, ő pedig lemászott egy fémlétrán a földre. Egy gyors pillantás, és már meg is látta a csendőrt mindössze hat kocsival hátrébb. Gyorsan közeledett, pisztollyal a kezében. Gil eltűnt egy két sorban egymásra rakott konténerekkel telezsúfolt tárolóterületen a nagy fémdobozok árnyékában. Még több csendőr kiáltásai hangzottak fel, amint az üldözők összegyűltek a csatorna partján. Elemlámpáik fénysugara vadul villant hol erre, hol arra.

Gil megállt a legközelebbi konténer sarka mögött, hogy bevárja a csendőrt. Amikor a fiatalabb férfi teljes erőből rohanva a sötétségben befordult a sarkon, Gil gonosz ütést mért a torkára a mutató- és hüvelykujjából formált V-vel, amivel átmenetileg összerogyasztotta a nyelőcsövét, és ledöntötte a lábáról.

A pisztoly leesett a földre, Gil pedig felkapta. Nem akart ő megölni senkit sem, de hogy börtönben élje le az életét, azt nem tekintette elfogadható lehetőségnek, ezért elfuserált küldetéséből kellett a lehető legtöbbet kihoznia, más szóval muszáj addig borotvaélen táncolnia, míg meg nem menekül, vagy valamilyen végzetes döntésre nem kényszerül. Bedugta a pisztolyt nadrágja övrészébe, majd rohant tovább, és hagyta a csendőrt fuldokolni a földön.

– Találj nekem egy kivezető utat ebből a kibaszott patkányfogó labirintusból!

Az olyan pillanatokban, mint ez, Gil megkönnyebbülést érzett amiért elváltak a feleségével, és így az asszony nem izgul érte otthon.

– Haladj előre a sor mentén, amíg keresztben is konténer lesz, majd ott kanyarodj jobbra! Néhányan közülük épp most kelnek át a vonat tetején a csatorna fölött. A többi nyugatnak tart a kutyákkal egy gyalogbürü felé.

– Hogy állok követségi kapcsolattal? – tette fel a kérdést Gil.

– A követséget elfelejtheted – válaszolta a hang. – Azt, hogy úgy mondjam, lekordonozták előled. Valaki tudja, hogy amerikai vagy, és arra számít, hogy arra fogsz tartani.

Gil rohant a konténerek közötti keskeny folyosón:

– Hol van Umarov?

– Ne törődj vele! Most neked kell találnunk egy helyet, ahol meghúzhatod magadat.

– Leszarom! – csattant fel Gil. – Irányíts vissza Umarov felé.

– Gil, ne! Ez…

– Bob, a párizsi kapcsolataid lebuktak. Teljesen magamra maradtam itt lenn. Tehát az Umarov felé vezető irány ugyanolyan jó, mint bármelyik másik – és ez az, amire a legkevésbé számít.

Távfelügyelője csendben maradt, Gil tehát futott tovább a sor vége felé, és elérte a zsákutca végét. Felnézett a csillagos éjszakai égboltra.

– Szóval mi a franc legyen? Balra forduljak, vagy jobbra?

– Ó, a pokolba! – fakadt ki a hang. – Balra törj ki!

Gil futásnak eredet az új konténersor mentén:

– Umarov messzire ment?

– Nagyjából három kilométernyire megállt, és bement egy bérházba.

– És mi van a csendőrökkel?

– Már átkeltek a gyaloghídon nyugaton, és a kutyák éppen keresik a szagodat. Nincs több időd egy percnél, és megint a nyomodban lesznek.

Gil kiért a sor végére, és a rendező pályaudvar nyílt terepén rohanni kezdett a raktárépületek felé.

– Húzzál bele! – sürgette a hang. – Teljesen fedezetlen vagy!

– Aggódok, hogy tönkreteszem az istenverte implantátumot!

– Ha a következő harminc másodpercben nem jutsz takarásba ki fognak szúrni a csendőrök. Van éjjellátó készülékük!

Gil gyorsított, és takarásba jutott hat mellékvágányra állított tartálykocsi mögött. Itt is egy kerék mögött húzta meg magát.

– Maradj ott egy percre! – utasította a távfelügyelő. – Most pásztázzák végig a kütyüjükkel az egész pályaudvart!

– Mi a parancsuk? – Gil tudta, hogy aki a távolból figyeli és irányítja, folyékonyan beszél franciául. – Hallgatod valós időben a rádióforgalmazásukat?

– Az a parancsuk, hogy ne hagyjanak elmenekülni!

– Oké, szóval legjobb esetben is húzós – dünnyögte Gil. – Hú, de örülnék most egy ciginek!

Guggolva leült, fejét hátravetette, és a keréknek támasztotta. Mohón teleszívta tüdejét levegővel.

– Nem sokat tudok már így futni. Muszáj valami járművet találnod nekem!

– A kutyák most már minden másodpercben rátalálhatnak a szagodra – magyarázta a távfelügyelő. – Kelj fel, és indulj a sínekre pontosan merőlegesen. Végig maradj a kerekek takarásában a túlsó oldalon közeledő csendőrök miatt. Ha sikerül eljutnod a raktárakig anélkül, hogy észrevennének már lesz némi esélyed.

Gil rohant, elérte a legközelebbi raktárépületet, és a túlsó oldalán futott tovább, hogy kikerüljön a csendőrök látóteréből.

– Jézusmária! – szólalt meg a távfelügyelő. – Hallasz te ott valamiféle lövöldözést?

– Valaki sorra lövi le a csendőröket. Kettő a földön fekszik a síneknél, a többi visszahúzódik, fedezékbe. A kutyákat viszont megint elengedték!

Gil betört egy ablakot, és bemászott a raktárházba.

– Bejutottam!

Elindult az épület hátsó traktusa felé, de a ládák között kanyarogva a sötétben gyorsan elvesztette tájékozódási képességét. Zsákutcába került, és vissza kellett fordulnia.

– Ki halmozta így egymásra ezeket a szarokat?

– Mit értesz szarokon?

– Ládákat! – fakadt ki Gil. – Ki lő a csendőrökre? Az a nyavalyás mesterlövész?

– Nem tudom, Gil. Muszáj megtalálnod a kiutat onnan, most azonnal! A kutyák most ugranak be az ablakon… Benn vannak!

Másodpercekkel később Gil meghallotta a kutyák körmének csattogását a betonpadlón. A két német juhász csalhatatlan biztonsággal mozgott a koromsötétben, pontosan követték Gil nyomát a ládák labirintusában. Acéllépcső akadt Gil útjába, és felrohant kétemeletnyit legfölülre, ahonnan beláthatta a raktárépület egész földszintjét. Elügetett a keskeny járóhíd végéig, és egy bezárt acélajtónál lyukadt ki.

Mindkét német juhászkutya felszökellt a lépcső tetejére, és Gil halványan meglátta sziluettjüket a járóhíd túlsó végén. Vállvetve tartottak feléje, mindkettő halkan, torokból morgott.

Miközben nadrágja korcából előhúzta a Berettát, hogy lelője a két kutyát, Gilnek eszébe jutott a sajátja, egy Chesapeake-öböli retriever. A német juhászok vicsorogtak, és rohamra lendültek. Az ablakon túl, kívül a falra szerelt higanygőzlámpa izzó fényében Gil meglátott egy sor, a falon lefutó vízvezetékcsövet, amelyek odalenn egy ajtó mellett érték el a padlószintet. A pillanat kínálta lehetőséget megragadva földre ejtette a pisztolyt, két lábát átlendítette a korlát fölött, kinyújtott karral megragadta a vízcsövet, lábait pedig a falnak támasztotta. A kutyák dühödten acsarkodtak, miközben ő alig több mint egy araszra fogaiktól lógott a falon. Félszemmel végig fehér tépőfogaikat figyelte, miközben lecsúszott a csövön két szintet a földszint padlójáig. A kutyák visszatáncoltak a járóhíd rácsán a lépcsőhöz.

Gil lejutott a földszintre, csakhogy az ottani ajtót is zárva találta.

– Kaphatok végre egy kis kibaszott pihenőt?

– Most meg mi a baj? – kérdezte a távfelügyelője.

– A kutyák a baj!

Mialatt a német juhászkutyák levergődtek a vaslépcsőn Gil a fal mentén elfutott arra, amerre a raktár hátuljához remélt kilyukadni. Betört egy iroda bezárt ajtaján, és gyorsan eltorlaszolta az ajtót egy íróasztallal, közben felmarkolt róla egy doboz francia cigarettát, és a zsebébe dugta. A kutyák másodperceken belül odakinn kaparták már az ajtót, és tehetetlen dühükben panaszosan nyüszítettek. Gil felfeszített egy másik ajtót az iroda hátsó részében, és már futott is a vaksötét folyosón a távolabbi végén derengő fény felé.

– Odafenn vagy még?

– Aha. Lebonyolítottam pár telefont – felelte a hang. – Próbálok neked találni egy helyet, ahol elrejtőzhetsz.

Minden előzetes figyelmeztetés nélkül egy német juhászkutya csapódott neki, mint egy ágyúgolyó, és fogait már bele is mélyesztette Gil bal alkarjába.

– Szent szar! – kiáltott fel, mert teljesen készületlenül érte a kutya hirtelen becsapódása. A második kutya érkezését inkább megérezte, mint meghallotta, s ezért kirúgott a sötétben, hogy felfogja a lendületét. Az állat ráharapott Gil bakancsára, és vadul harapdálva rángatta hol erre, hol arra. Tépőfogai könnyedén átütötték a bőr felsőrészt és a bélést is Gil jobb lábbelijén.

Szerencsére a keskeny folyosó eléggé leszűkítette a kutyák mozgásterét, így Gil szabad lábát a falnak támasztva az alkarjával le tudta szorítani az első kutya fejét a padlóra. Miközben a sarokba is beszorította az állatot, valahogy sikerült fölébe kerekednie. A második kutya még mindig fogta a lábát, ami ugyan fájdalmas volt, de nem fenyegette közvetlenül se Gil életét, se a lába használhatóságát.

Gil éppen készült belenyomni a hüvelykujját a kutya szemgödrébe, amikor feje nagyot koppant egy fal mellett tárolt tűzoltó készüléken. Szabad kezével felkapta, a műanyag fúvókát belenyomta a kutya szájába, majd megnyomta a működtető kart, és jó nagy adag szén-dioxidot fúvatott ki. A kutya fájdalmasan felüvöltött, azonnal elengedte Gil karját, és eszeveszetten dobálta magát, hogy újra talpra álljon. Gil legurult a kutyáról és a másikat alaposan pofán fújta oltóanyaggal, mire az meg a lábát engedte el. Gil guggoló helyzetbe ugrott, és a poroltó készülékkel ijesztgetve hátraszorította a folyosón a kutyákat. Amikor ez sikerült, megpördült, és belevágta a tűzoltó készüléket az ablaktáblába. Az üveg széttört és kiesett, Gil pedig kivetődött az éjszakába. Egy szeméttel félig teli, nagy acélkerekes szeméttartályban ért földet.

Az egyik német juhászkutya egy másodperccel később landolt mellette, és máris hörögve Gil combjába mélyítette a fogait.

– Rohadj már meg, geci! – Gil ököllel oldalról fejbe vágta a kutyát elég erősen ahhoz, hogy menten elengedje őt. Elrúgta magától az állatot, és éppen akkor lépte át egyik lábával a szeméttartály oldalfalát, amikor a második németjuhász leugrott az ablakból. Gil megfordult, és olyan erővel csapta rá a tartály acélfedelét az egyik dögre, hogy menten agyonütötte. A másik még mindig vadul ugatott az acéldobozban, amikor Gil már messze ügetett a sikátorban.

– Mindenható Krisztusom!

Gil nekitámaszkodott a falnak, és az ujjait mozgatta, hogy megállapíthassa, milyen súlyosan sérült meg a bal karja. Megint felnézett az égre:

– Na, hogy jutok ki innen?

– Tarts kelet felé! – mondta a hang csendesen. – Ha gyorsan mozogsz egész biztosra veszem, lesz időd leinteni egy taxit úgy nyolcszáz méternyire onnan.

– Mi van a zsernyákokkal?

– Még háromnak sikerült lelövetnie magát, amíg te megvívtál a kutyákkal. Most fedezékben lapulnak, és rádión a sebesültjeik elszállítását kérik.

– Láttad, merre ment a lövész?

– Nem, de akárki is az, hétszentség, hogy most mocskosul bemártott téged!

Gil rágyújtott, majd a földre dobta a gyufát.

– Mindenképpen derítsd ki, kicsoda szervezte rá a magáét erre a műveletre! Ki fogom hasítani a kibaszott szívét!

– Szerencsések leszünk, ha ki tudunk juttatni Franciaországból!

Gil nagyot szívott a cigarettából:

– Akkor Umarov megölése továbbra is az egyes számú teendőm. Merre van az a taxiállomás?

2

PÁRIZS

FRANCIAORSZÁG

Gil valóban fogott egy taxit nagyjából nyolcszáz méterre a célpont körzetétől. A távfelügyelője fülébe súgta, milyen francia szavakat használjon, és bár Gil kiejtése borzalmas volt a taxis elég jól megértette ahhoz, hogy utasításainak megfelelően hajtson végig Párizs külvárosain. A sofőr észrevette, milyen erősen vérzik Gil, és gyorsan felismerte, hogy utasa valaki mástól kapja az útmutatást a fülébe dugott kis szerkentyűn keresztül. Hátrafordult, és az üléstámla fölött hadarni kezdett valami franciául.

– Azt hiszi, CIA-s vagy! – kuncogott a távfelügyelő.

– Túl sok hülye filmet láttál – közölte Gil a taxisofőrrel. – Csak vezess!

Le merte volna fogadni, hogy a taxis beszél legalább egy kicsit angolul, mint a legtöbb párizsi, bár általában úgy tesznek, mintha egy árva szót sem értenének, amikor amerikai turistákkal van dolguk.

A sofőr a járda mellé kanyarodott:

– Szállj ki! Nincs szükségem a bajodra.

Gilnek nem volt kedve játszadozni. Megeresztett egy horogütést az üléstámla fölött, és amúgy Indiana Jones módra arcon csapta a taxist.

– Na most! Vagy vezeted te a taxit, vagy én fogom! Nincs időm szarakodni veled! Comprende, mon ami?

A taxisofőr az ajtónak dőlt. Kezével takarta arcának azt az oldalát, ahol Gil megütötte, szemében gyűlölet égett.

– Tényleg CIA-s vagy!

– Legyen neked igazad, az vagyok! – dörmögte Gil. – És most hajts!

A sofőr mogorván sebességet váltott, és elhajtott a járda mellől.

– Miért vérzel? – kérdezte néhány perccel később.

– Megtámadott egy farkasember.

Gil folyamatosan hallgatta a távfelügyelőt, aki folyamatosan figyelte a taxi mozgását egy háromszázhúsz kilométer magasan geostacionárius pályán keringő műhold infravörös kameráinak segítségével.

– Itt most jobbra! – utasította a taxisofőrt. – Közel járunk.

Egy perccel később a kocsi a járda mellé állt, és Gil kiszállt Párizs muzulmán városrészében. Háromszáz dollárnak megfelelő értékű eurót nyomott a taxis markába.

– Tartsd meg! – Gil becsukta az ajtót, a taxi pedig gyorsan elhajtott.

Gil megállt az árnyékban, és szemügyre vette a túlsó sarkon álló kétemeletes lakóházat. A felső emelet egyik ablakában fényt látott.

– Nem feltételezem, hogy tudod, melyik emeleten van Umarov – mondta a távfelügyelőnek.

– Sejtelmem sincs, de a terepjáró a sarkon az, amelyikkel ide érkezett. Valószínűleg van benne riasztó.

Gil addig turkált a sarkon az egyik szemetesedényben, amíg talált egy üvegpalackot. Áthajította a palackot a túlsó oldalra, és az hangos csattanással a terepjáró szélvédőjén tört szét, mire harsogva megszólalt a kocsi riasztóberendezése, és a lámpái is villogni kezdtek.

– Persze ez is egy megoldás! – jegyezte meg a távfelügyelő hallhatóan derülve.

Gil visszalépett az árnyékba. A kivilágított szoba függönyei szétváltak, és a fényben megjelent egy férfi, aki egy pillanatig lenézett a kocsira, majd újra összehúzta a függönyöket.

– Bevált! – Gil átslisszolt az utcán, és a túloldalon átugrott egy derékmagasságú kőfalat, majd eltűnt az utcai lámpa borostyánsárga fénykörén túl a sötétben.

Az autóriasztó egy perc után elhallgatott, és az ablakban látott férfi jött ki a ház bejáratán. Megállt és az utcai lámpa fényénél alaposan megnézte a terepjáró betört ablakát. Arca egyszerre öltött áthatóan figyelmes és ragadozószerű kifejezést. Mint a sólyom, minden irányba kémlelt az útkereszteződéstől, jobb kezét a kabátja alatt tartotta.

Gil leereszkedett guggoló testhelyzetbe, és jócskán a kőfal pereme alatt maradva négykézláb megindult a sarok felé. A férfi visszaállította alaphelyzetbe a riasztót, és megfordult, hogy visszamenjen az épületbe. Amikor elhaladt a fal vége mellett, Gil rávetette magát, mint a zsákmányára lecsapó puma. Gyilkos csapást mért a férfi nyúltagyára, és arccal előre a földre lökte. A férfi még zuhant a járda kövezete felé, de Gil máris továbbfejlesztette támadását: bakancsa sarkát gyorsan és keményen belevágta áldozata nyakába, hogy eltörje a gerincét, és elszakítsa a gerincvelejét.

Fejénél fogva azonnal bevonszolta a hullát az árnyékba, és átkutatta. Fegyvert és hasznos információt keresett. Gil talált három gyűrűre felfűzött kulcsot – az egyik a terepjáróé volt – és egy különlegesen kis méretű Glock 39 pisztolyt .45-ös kaliberben, hatlőszeres tárral. Ellenőrizte, hogy egy lőszer biztosan csőre legyen töltve, majd elindult az épület hátsó traktusa felé. Az egyik kulcs illett a hátsó ajtó zárjába, így könnyen besurrant. Könnyed nemtörődömséggel vágott neki a lépcsőnek, a pisztolyt a jobbjában markolta, de takarta a combjával. Az ősrégi épület közös tereit gyengén világították meg, a falépcső pedig minden lépésnél recsegett és nyikorgott.

Gil felért a felső emeletre, megállt, és figyelte a kérdéses lakás ajtaját. Fény szűrődött ki alatta, és Gil legalább két férfit hallott, akik csecsenül beszéltek egymással. Hangjukból aggodalom hallatszott ki, és Gil feltételezte, az autóriasztó miatt, de nem állt módjában meggyőződni arról, hogy igaza van-e. A harmadik kulcsra pillantott a karikán. Gyanította, hogy az nyitja az ajtót, de nem tudta, használnak-e a csecsenek valamilyen titkos kopogtatást, mielőtt kulccsal benyitnak. Nem tudhatta, hány ellenséges muzulmán lakik az épületben, és elhúzódó tűzharcban a hat lőszer nem sokáig tartana. Arról nem is beszélve, hogy a francia rendőrséggel sem szívesen találkozott volna újra.

Úgy döntött, megtartja a kezdeményezést, ezért Gil zsebre tette a kulcsokat, és mint a cserkelő vadász, megindult előre. Berúgta a szoba ajtaját, és az első embert, akit meglátott, azonnal lelőtte. A csecsen elkerekedő szemmel a torkához kapott, és hanyatt átzuhant a dohányzóasztalon. Gil eredeti célpontja, a szakállas Dokka Umarov, felugrott a kanapéról, és a nadrágja övrészébe dugott Glock 39-es után nyúlt. Gil fejbe lőtte. A homloka felső részét találta el, Umarov koponyatetejének nagyobb része eltűnt a falra fröccsenő csontdarabok és vér sugarában, de Gil már balra pördült, hogy lelője az utolsó megmaradt embert a szobában.

A másodperc tört részére ledermedt, mielőtt meghúzta volna a ravaszt, mert Trent Lerher CIA-ügynökkel találta szembe magát, aki korábban az Össz-haderőnemi Különleges Műveleti Parancsnokságot (Joint Special Operations Command, JSOC) vezette.

– Hát te mi a lófaszt művelsz itt?

Lerher magas volt, karcsú, és roppant jártas a kémkedés világában.

– Ne siesd el, Gil! Ez nem az, aminek látszik!

– A kérdésre felelj!

A VI. számú SEAL-csoportban töltött ideje alatt Gil két alkalommal is dolgozott Lerherrel. Egyszer sok évvel ez előtt Indonéziában, és egyszer a közelebbi múltban Afganisztánban, amikor Lehrer átküldte Gilt Iránba, hogy kiiktasson egy al-kaidás bombakészítőt az állapotos feleségével együtt. Gil nem volt hajlandó megölni az asszonyt, helyette élve áthozta Afganisztánba, és kiverte a balhét, amiért Lerher szándékosan félrevitte a műveletet. A CIA-ügynök vitatható utasítása egy terhes nő meggyilkolására nem nagyon tetszett elöljáróinak a virginiai Langley-ben, s ennek következményeként Lerhert visszarendelték a JSOC-től, és újra hagyományos hírszerzői tevékenységre osztották be.

– Ki van ott? – kérdezte a távfelügyelő Gil fülében.

– Lerher az!

Lerher észrevette az aprócska fülhallgatót:

– Mondd meg Pope-nak, hogy én…

– Honnan a picsából tudod, hogy Pope az? – csattant fel Gil. – Emeld csak fel újra a kezedet!

Lerher magasabbra emelte a két kezét:

– Nincs időnk ezt most itt megbeszélni, Gil! Menjünk már, majd út közben elmagyarázom!

– Gil! – szólalt meg Bob Pope Gil fülében.

– Hallgatlak.

– Ő az, aki a farkasok elé lökött! Nyírd ki!

– Biztos vagy benne?

– Figyelj! – szólalt meg Lerher, aki felismerte, hogy éppen elveszíti a kezdeményezést. – Ez nem az, aminek látszik! Pope-nak fogalma sincs, miről beszél!

– Gil! Öld meg, és húzz onnan, de gyorsan! Nincs sok időd.

– Az isten verje meg! Biztos vagy a dologban?

– Amerikai vagyok! – kiáltotta Lerher.

– Öld meg, Gil! A rendőrség már úton van!

Lerher a zakója alá nyúlt, mire Gil arcba lőtte. Lerher hátratántorodott, vonaglott és hol becsukta, hol kinyitotta a szemét, s közben gyomorforgató fuldokló hangot hallatott, ezért Gil még egyszer belelőtt, most a mellébe. Az ügynök végre összeesett, Gil pedig előreugrott, átkutatni. Mindössze egy ugyanolyan típusú pisztolyt talált, amilyet a csecsenek hordtak, ezért felmarkolta a tartaléktárakat, és kirohant a szobából. Lefutott három szintet a lépcsőn, ki az utcára, és bepattant a fekete terepjáróba. A szirénák észak felől közeledtek, ezért Gil dél felé robogott el.

– Mi a lófasz folyik itt, Bob? Lerher már nem is tartozik a JSOC-hez!

– Igazából immár sehova sem tartozik – jegyezte meg Pope fanyarul.

Gil megállt egy piros lámpánál:

– Ez egyáltalán nem vicces!

– Azt mondtad, a halálát akarod. Megkaptad, amit akartál.

– Tudni akarom, mi a francot művelt Párizsban Dokka Umarovval!

– Utána nézek a dolognak! – ígérte meg Pope. – Ebben a pillanatban pedig az orosz nagykövetségre kell tartanod!

A lámpa zöldre váltott, de Gil nem vette észre:

– Mit fogok én csinálni az orosz követségen?

– Először is összevarratod magad. Talán még egy penicillininjekciót is adnak. Azok a kutyaharapások el fognak gennyesedni.

– Azt akarod mondani, az oroszok vállalták, hogy befogadnak?

– Éppen megölted Oroszország Bin Ladenjét – mondta Pope a csecsen iszlamista hadúr Umarovra utalva. – Ez a legkevesebb, amit megtehetnek érted! Most pedig fordulj be balra, és próbálj úgy vezetni, mint aki egy többszörös gyilkosság helyszínéről menekül, lennél szíves?

3

PÁRIZS

FRANCIAORSZÁG

Az orosz nagykövetség biztonsági szolgálata várta Gilt. Amikor megérkezett, egy oldalbejáraton azonnal beengedték a környezetéből kirívó, ízléstelen épületbe. Négy hatalmas termetű katona bekísérte egy kis tárgyalóterembe, amelynek egyik falába a szobából nézve tükörnek látszó megfigyelő ablakot építettek.

– Ha vannak fegyverei, rakja őket az asztalra! – szólította fel az egyik kőarcú katona jó angolsággal. A vállán főtörzsőrmesteri rangjelzést viselt – vagyis sztarsina volt, ahogyan az orosz hadseregben mondják – tehát rendfokozata nagyjából megfelelt az Egyesült Államok haditengerészete első vezető tengerészaltiszti (főgórénak becézett) rendfokozatának.

Gil lassan elővette a Glock 39-t a dzsekije alól, és letette az asztalra, majd melléje a három hatlőszeres tartaléktárat és a doboz cigarettát.

– Ez minden – jelentette ki kék szemében mosollyal.

A sztarsina Gil fülhallgatójára mutatott:

– Azt is!

– Utasítottak, hogy jelentkezzek ki, Bob!

– Ez várható volt – válaszolta Pope. – Sok szerencsét, Gil. Ennél többet nem tehetek érted!

– Csak derítsd ki, miben sántikált Lerher! – Gil kivette füléből a kis készüléket, és az asztalra dobta.

– Útlevél? – kérdezte a sztarsina.

Gil majdnem száznyolcvanöt centiméter magas volt, szikár és izmos, rövidre vágott, felnyírt barna hajjal. Elővette dzsekijéből az útlevelét és átadta a főtörzsnek.

Az orosz átfutotta:

– Te kanadai vagy?

Gil a fejét rázta.

– CIA?

– Azt hiszem, ez főként attól függ, kit kérdezel. Már a CIA sem jelenti ugyanazt, mint régen.

A főtörzsőrmester állt kicsit Gilt méregetve, majd egy acélszékre mutatott a fal mellett:

– Oda ülj le!

Gil tette, amit mondtak neki, a katona pedig berakta a dolgait egy bőr aktatáskába, amelyet magával vitt, amikor kiment a szobából. A másik három őr, egy őrmester és két tizedes három különböző ponton helyezkedett el a szobába, és széles mellkasukon keresztbe tett karral figyelték Gilt.

– Nem hiszem fiúk, hogy van nálatok…

Kinyílt az ajtó, és bejött egy húszas évei vége felé járó orvos, kezében egészségügyi felszerelést tartalmazó nagy, vörös táskával.

– Vegye le kérem a ruháját! – a doktor letette a táskát az asztalra. – Nincs sok idő!

Gil felállt, levetkőzött, lehúzta a trikóját és az alsónadrágját is, majd visszaült a székébe. Míg mindig vérzett a bal alkarján, a bal combján, a bal csípőjén és a jobb lábfején éktelenkedő sebekből. Ezenkívül a hajas fejbőrén is látszott egy öt centiméter hosszú, mély vágás, amelyről fogalma sem volt, hol és mikor szerezte.

A Gil lábain, felsőtestén és fején látható jellegzetes, harcban szerzett sebhelyek láttán a három katona összenézett olyan pillantással, ami akár elismerést is tükrözhetett.

– Ez kutyától? – kérdezte az orvos Gil felszakított alkarját vizsgálva.

– Igen.

– És ez? – kérdezte a doktor egy pillanattal később, akkor már a Gil combján látható harapásnyomokat fürkészve.

– Meg az is ott, a lábfejemen. Ez itt a csípőmön golyótól van, arról pedig fogalmam sincs, mi a szarért vérzik a fejem.

Az orvos a legfiatalabb katonára, az egyik tizedesre nézett, és hosszan beszélt hozzá oroszul. Amikor befejezte, a tizedes összeszedte Gil minden ruháját, a bakancsát és a zokniját is, és elhagyta a szobát.

– Most el fogom látni a sebeidet – közölte az orvos, s közben elővett a táskájából egy fecskendőt meg egy kis üvegcse lidokaint. Ujjai ügyesen és fürgén dolgoztak, és fél órán belül Gil valamennyi sebét takarosan összevarrta.

Abban a pillanatban, amikor az orvos végzett, már vissza is tért a kőarcú főtörzsőrmester egy teljes öltözet hétköznapi, utcai ruhával, és ez volt az a pillanat, amikor Gil teljesen felfogta, hogy állandóan figyelik a tükör túlsó oldaláról.

Gil felöltözött, és igazán imponált neki, hogy a cipő pontosan illett a lábára. Felmosolygott a katonára:

– Szép munka, sztarsina! Ti srácok tényleg jók vagytok!

Az orosz megengedett magának egy halvány mosolyt.

Az orvos kiment a szobából, és rögtön utána bejött egy fényképész, digitális fényképezőgéppel.

– Ülsz! – szólította fel a főtörzs Gilt. – Ne mosolyogj!

Gil visszaült a székére, a fotós pedig lefényképezte, s utána majdnem olyan gyorsan eltűnt, mint ahogy megjelent.

– Hogyan tovább? – tette fel a kérdést Gil.

A főtörzsőrmester intett a másik két katonának, hogy menjenek ki, majd ő is követte őket. Gil negyvenöt percet töltött egyedül a szobában mielőtt az ajtó újra kinyílt, és bejött egy egészségesnek tűnő, hetvenes évei elején járó férfi. Kezet nyújtott Gilnek, aki felállt a székéből, hogy fogadja a kézfogást.

– A nevem Vlagyimir Federov – közölte az öregember.

– Örvendek a szerencsének, uram. Én pedig…

– Tudom, ki maga. Jöjjön, üljünk le az asztalhoz. Megbeszélnivalóink vannak.

Leültek egymással szemben, Gil várta, mit akar mondani a férfi. Federov összekulcsolta maga előtt az ujjait.

– 1973-ban Berlinben elkapott a CIA – kezdte. – Fiatal KGB-ügynök voltam akkoriban. Szerencsémre az előző napon elfogtak egy CIA-ügynököt Kelet-Berlinben. Huszonnégy óra után a felek megegyeztek, kicserélnek minket a Checkpoint Charlie-nál.

A hidegháború évtizedeiben a C ellenőrző pont volt a leghíresebb átkelőhely a berlini falon, és abban az időben sok kémet cseréltek ott ki. Miután az 1990-es évek elején összeomlott a Szovjetunió, és újra egyesült a kettészakított Németország, idegenforgalmi látványossággá alakították a helyet.

– Remélem, rendesen bántak önnel – monda Gil, és őszintén így is gondolta.

– Ó, nagyon rendesen – felelte Federov. – Egy Robert Pope nevű ifjú ügynök fogott el. Úgy tudom, meglehetősen jól ismeri.

Gil elmosolyodott.

– Igen, egész jól, de azt nem tudtam, hogy valaha fogott magának egy valódi KGB-ügynököt!

Federov elvigyorodott:

– A kurafi egy nőt használt az átverésemre.

Gil csak nehezen tudta palástolni a derültségét:

– Nos, ismerve Pope ízlését nők dolgában kétlem, hogy önnek sok esélye maradt.

– Fiatal voltam és bohó – ismerte el Federov. – Robert azonban jól bánt velem, és gondoskodott róla, hogy gyorsan kicseréljenek, ez pedig olyasmi, amiért azóta is hálás vagyok neki. Abban az időben a szovjet kormányzat gyanakvással kezelte a fogságba esett KGB-ügynökök családját, és gyakran megnehezítették az életüket. Robert tudta ezt, és gyors visszatérésem megkímélte a szüleimet ezektől a megaláztatásoktól.

– Értem – Gil tudta, ezzel túlestek a beszélgetés kedélyes részén, és eljött az ideje, hogy áttérjenek az üzletre.

– Dokka Umarov halott? – tette fel a kérdést Federov.

– Nagyon – felelte Gil.

– Sokszor hittük már halottnak – mondta Federov. – Küldetésének minden részletét meg kell ismernem! Ez olyan feltétel, amelyet az ön felettese már elfogadott.

Gil tudta, valójában nem sokat számít, Pope beleegyezett-e a feltételbe, vagy sem – bár úgy gondolta, valószínűleg tényleg beleegyezett –, tehát a küldetés minden részletébe beavatta Federovot, attól a pillanattól kezdve, hogy elfoglalta lesállását a vasúti kocsi tetején egészen megérkezéséig a követség kapujához.

Federov kicsit mintha meglepődött volna azon, hogy Gil megölte Lerher ügynököt.

– Lerher tényleg a fegyveréért nyúlt? Vagy ez a történet, amelyet majd a sajátjainak tervez beadni? Ne aggódjon, a titka nálunk titok marad.

– Tényleg a fegyveréért nyúlt – válaszolta Gil –, de mindenképpen lelőttem volna.

Federov vetett egy pillantást a tükörablakra, mielőtt figyelmét újra Gilre irányította.

– És önnek fogalma sincs, ki lőtte le a francia csendőröket?

– Ha találgatnom kellene – mondta Gil –, azt mondanám, ugyanaz a mesterlövész volt, aki Umarov találkozóját fedezte, de ez persze csak spekuláció. Pope szem elől vesztette, miután elhagyta az eredeti rejtekhelyét.

– Kivel akart találkozni Umarov?

– A mi hírszerzésünk szerint az al-Kaida tagjaival, hogy al-Kaida-harcosok beszivárogtatásáról tárgyaljanak Grúziába, akik aztán majd segítséget nyújtanak neki az Oroszország elleni háborújában.

– Grúzián belül hol? Dél-Oszétiában?

Dél-Oszétia, a Grúz Köztársaság északi része, 1990-ben megpróbálta kikiáltani a függetlenséget. Grúzia azonban megtagadta Dél-Oszétia önrendelkezésének elismerését, és a területen hamarosan polgárháború tört ki. Komoly csatákat vívtak 1991-ben, 1992-ben, majd 2004-ben ismét. A harcok 2008-ban megint kiújultak, és végül Dél-Oszétia támogatására Oroszország lerohanta Észak-Grúziát. A tartomány azóta minden tekintetben az oroszok katonai és gazdasági támogatásától függ.

Gil megrázta a fejét:

– Tbiliszitől, a grúz fővárostól délre. A hírszerzés jelentései szerint Umarov összehangolt támadássorozatot tervezett Baku–Tbiliszi–Ceyhan olajvezeték ellen.

A BTC-csővezeték 1770 km hosszú, északnyugati irányban fut a Kaszpi-tenger partjától, az azerbajdzsáni Bakutól Tbilisziig, majd onnan délnyugatnak a Földközi-tenger partján található törökországi Ceyhanig. A vezeték lehetőséget kínál a nyugati hatalmaknak, hogy hozzáférjenek a kaszpi-tengeri olajmezőkhöz az oroszok vagy az irániak közreműködése nélkül. Bár a British Petroleum üzemelteti a vezeték legnagyobb részét, nem kevesebb mint tizenegy más multinacionális olajtársaság is tulajdonos még, köztük a Chevron és a ConocoPhillips is.

– Mondja – kérdezte Federov –, önök nem találták különösnek, hogy Umarov vállalkozott egy találkozóra ilyen távol a Kaukázustól?

Dokka Umarovnak az Észak-Kaukázus hegyvidéke volt a szülőföldje, és ott mozgott igazán otthonosan.

– Nos az a helyzet, hogy Athénban látták felszállni egy görög tartályhajóra, majd megfigyelték, amint harminchat órával később Szicília partjainál a nyílt tengeren átszállt egy magánjachtra. Másnap Marseille-ben szállt partra, majd onnan északra, Párizsba utazott.

Federov az öklére támasztotta az állát:

– A CIA nyomon követte?

– Az első személyazonosítást az ő egyik athéni emberük végezte el, igen. Igazából csak véletlenül szerencsénk volt. Amint felszállt a tartályhajóra könnyű volt szemmel tartani.

– Értem – Federov felsóhajtott, és hátradőlt a székében. – Shannon ügynök, ön nem…

– Főgóré – vetette közbe Gil kedélyesen. – A haditengerészettől mentem nyugállományba, nem a CIA-től.

Federov szárazon elmosolyodott.

– Mr. Shannon, ön ma éjszaka nem Dokka Umarovot ölte meg. Ön a GRU Andrej Jesevszkij nevű hírszerzőjével végzett.

Gil elfojtotta a gyomrában azonnal jelentkező hányingert.

– Ez meg hogyan lehetséges?

– A GRU hat héttel ez előtt küldte Jesevszkijt Észak-Oszétiába ál-Umerovként. Az volt a feladata, hogy tegye tönkre a valódi Dokka Umarov tekintélyét a Kaukázusban. Beszédeket tartott olyan kisvárosokban, ahol nem ismerték jól Umarov arcát, s ezekben elutasította az orosz katonai célpontok elleni csecsen terrorista támadásokat, és arra buzdította a muzulmán csecseneket, hogy nyugodjanak bele az orosz uralomba.

Federov nyájasan elmosolyodott:

– Na, persze a GRU azt nem várta, hogy ez majd véget vet a támadásoknak. Annyit reméltek csupán, hogy az igazi Dokka Umarov kénytelen lesz nyilvánosan mutatkozni, és ezzel megteremteni az alkalmat a mi Szpecnazunknak a megsemmisítésére!

A Szpecnaz az orosz különleges hadviselési erők összefoglaló neve, alapjában ezek a csapatok az amerikai SEAL-ek orosz megfelelői.

Gil nem találta mulatságosnak a hallottakat:

– Szóval mi a büdös francot művel ez a Jesevszkij itt Franciaországban?

Federov állát vakargatva hátradőlt.

– Hogy őszinte legyek, fogalmunk sincs. Mi azt hittük, meghalt. Két héttel az után, hogy beküldték Észak-Oszétiába, nyoma veszett a teljes Szpecnaz-csapatával együtt. Egészen addig, amíg Robert ma este fel nem hívott, hogy segítsek megoldani az ön kínos helyzetét, fogalmunk sem volt arról, hogy Jesevszkij esetleg még életben lehet.

– Ez azt jelenti, lehetséges, hogy az igazi Umarovot öltem meg.

Federov a fejét rázta:

– Jesevszkijnek van egy tetovált nő a mellkasán. Egyik informátorunk a francia rendőrségnél megerősítette, hogy a holttesten van egy ilyen tetoválás. Mi több, úgy véljük, hogy a mesterlövész, aki a francia csendőröket lelőtte egy Szása Kovalenko nevű szpecnazos. Kovalenkót Jesevszkij biztosító csapatába osztották be, és ő mindig is kissé – hogy is mondjam – instabil volt?

– Egy teljes Szpecnaz-csapat lelépett a rezervátumból?

Kopogtattak az ajtón, és a főtörzsőrmester lépett be a szobába. Pár szót váltott Federovval, majd ismét kiment.

Federov visszafordult Gilhez:

– Megerősítették, hogy a másik két férfi, akit megölt a lakásban, szintén Jesevszkij Szpecnaz-csapatának tagja volt.

Gil a fogát szívta.

– Gondolom, egyikük sem ez a Kovolenka gyerek volt.

– Kovalenko – javította ki Federov Gil kiejtését. – nem, az ő hulláját nem találták meg, és ez roppant sajnálatos.

Gil az arcát dörzsölgette, érezte, hogy eluralkodik rajta a fáradtság.

– Erről tájékoztatnom kell majd Pope-ot. Jó esély van rá, hogy ő össze tud majd rakni ebből valamit.

– Ő volt az, aki Athéntól követtette Jesevszkijt?

– Nem – rázta meg a fejét Gil. – Azt a földközi-tengeri régió főnöke intézte. Az információt nem adta tovább Pope, csak amikor Umarov-Jesevszkij megérkezett ide, Párizsba. Ő most egy nagyon szigorúan titkos terrorizmusellenes egységet vezet, és nem maradt idő az információ megfelelő ellenőrzésére. Pillanatnyilag kicsit szétzüllött állapotban vannak a dolgok a CIA-n belül. Óriási átszervezés történt a hat hónappal ezelőtti szeptemberi nukis támadás óta.

Federov bólintott, nyilvánvalóan tisztában volt vele, milyen belső gondok gyötrik a CIA-t:

– Mindig ez a gond, valahányszor túl kevés kompetens ember marad egy szervezetben.

Újabb kopogtatás. A főtörzs belépett, átadott Federovnak egy sötétvörös útlevelet, majd távozott, de nem csukta be maga mögött az ajtót.

Federov futólag megvizsgálta az útlevelet, majd átcsúsztatta az asztalon Gilnek.

– Ez az irat százszázalékosan eredeti. Ön többé nem Gil Shannon, az Amerikai Egyesült Államok polgára. Ön Vaszilij Vaszilijevics Szijanovics az Oroszországi Föderációból.

– Maga szívat engem!

Gil kinyitotta a kissé viharvert küllemű útlevelet, és meglátta benne a fényképet, amelyet alig két órája készítettek róla. Észlelte, hogy az útlevelet az előző évben bocsátották ki, és hátsó oldalai közül sokat lepecsételtek már különböző európai országokban.

– Erre szüksége lesz, hogy kijusson Franciaországból.

Gil felnézett az útlevélből:

– De hát én nem beszélek oroszul!

Federov halkan kuncogott:

– Ahogy a franciák sem, úgyhogy ne izgassa magát. Meg fogjuk tanítani egy pár szóra, amit odamoroghat a vámtisztnek.

Kezet nyújtott az asztal fölött.

– Sok szerencsét, Vaszilij. Szüksége lesz rá.

– Ami azt jelenti, hogy velem jössz! – szólalt meg egy zord külsejű orosz, aki akkor jelent meg az ajtóban. Mély, reszelős hangon beszélt, és a Szpecnaz kék-fehér csíkos trikóját viselte. Fejét kopaszra borotválták, fakó szeme könyörtelenül tekintett a világra, s alatta erős árnyék, és a mindennapos borotválkozás ellenére délutánra előbújó fekete borosta látszott az arcán. Nagyjából két és fél, három centivel magasabb volt, mint Gil, ránézésre harmincas évei közepén vagy vége felé járhatott, és úgy nézett ki, mintha fekete tölgyből faragták volna. Arca vigyorra húzódott, miközben belépett a szobába.

Gil meglátta, hogy a férfi mandzsettája alól kivillan a Szpecnaz farkasos tetoválásának alsó része. Gyors pillantást vetett Federovra, majd újra a második oroszra nézett:

– Te vagy a tükör mögötti ember?

– Ez itt Ivan Dragunov őrnagy a 10. önálló Szpecnaz-dandárból – közölte Federov. – A nagyapja volt Jevgenyij Dragunov, tudja, annak a Dragunov öntöltő puskának a tervezője, amelyet tudomásom szerint ön is jól ismer.

Gil Dragunovra nézett:

– Ha a tizediktől jössz, az azt jelenti, hogy a Déli Katonai Körzetben, a Kaukázusban szolgálsz?

Dragunovnak láthatóan imponált, hogy azonnal tudta, hova tegye a 10. dandárt.

– Szolgáltam a fekete-tengeri flottánál is.

– Mit gondolsz, pontosan hova is megyünk mi?

Dragunov egy vállrándítással válaszolt:

– Hova máshova, mint megölni Kovalenkót és a többi csecsen árulót, akikkel ma éjjel harcoltál?

Gil Federovra nézett, tőle várt magyarázatot.

Federov zsebébe tette a kezeit:

– Jesevszkij és Szpecnaz-csapata mind csecsen nemzetiségűek a Vosztok zászlóaljból. Dél-Oszétiában születtek. Akármilyen okból, de tény, hogy átálltak a banditák oldalára.

– Mennyien maradtak?

– Tízen – Szása Kovalenkót is beleszámítva.

Gil összefonta a karját:

– És feltételezem, tiszta véletlen, hogy egy szpecnazos őrnagy a 10. dandárból történetesen éppen Párizsban tartózkodik azon az éjszakán, amikor Mr. Jesevszkijnek sikerül megöletnie magát akkor, amikor éppen egy rossz útra tért CIA-ügynökkel randevúzik.

Federov kérdőn Dragunovra tekintett.

Dragunov nyújtózkodott, és megeresztett egy hosszú ásítást.

– Nem véletlen – mondta, s közben szeme könnyezett a fáradtságtól. – Azt gondoltuk, Kovalenko ölte meg Jesevszkijt még Oszétiában, és én már egy hónapja követem. A Szpecnaz minden árulóját kézre kell keríteni, és meg kell ölni! Nekünk ez a krédónk!

– Nagyon jó, akkor rám nincsen szükséged – állapította meg Gil. – Én itt elvégeztem a dolgomat.

Dragunov elővette a farzsebéből Gil kanadai útlevelét, és lecsapta az asztalra.

– Sok szerencsét a repülőtéren! Remélhetőleg nem várnak ott rád CIA-árulók, hogy felhívják rád a csendőrök figyelmét. A életfogytig tartó büntetés egy francia börtönben szomorú módja lenne egy olyan pályafutás befejezésének, mint a tied.

Gil a két orcáját beszívva nézte a két útlevelet az asztalon.

Federov megköszörülte a torkát:

– Ha Dragunov őrnaggyal megy főgóré, ez az alkalmas pillanat az indulásra. Diplomáciai járat, tehát a franciák nem lesznek túlságosan éberek, de abban a pillanatban, amint felfedezik, hogy Jesevszkij meg a többiek orosz állampolgárok ez meg fog változni.

Gil mind a kettőjüket végigmérte, válla fölött egy pillanatra a tükörre is odavillantotta a szemét.

– Hülye faszok! – mormogta, miközben felmarta az asztalról a vörös útlevelet, és somolyogva zakója zsebébe süllyesztette. – Oké, Ivan! De amikor ez véget ér, szerzel nekem egyet azokból a baromi randa pólóitokból!

Dragunov elnevette magát:

– Elvtársam, amikor ez véget ér, mi valószínűleg mind a ketten halottak leszünk! Kovalenko a legjobb. Mi csak a Farkasnak nevezzük!

Gil kacsintott:

– Van egy hírem a számodra: a Farkas tétovázik. Különben én máris halott lennék.

– Az nem tétovázás volt – válaszolta az orosz. – Valószínűleg csak azt akarta, hogy lásd, hogyan csap le rád.

4

BERN

SVÁJC

– Hagen volt az? – fakadt ki Gil hitetlenkedve, kezében a műholdas telefonnal, amelyen Pope-pal beszélt a svájci Bern repülőterének betonjáról, alighogy kiszállt az Aeroflot DC–10-eséből. – Hagen stábfőnök?

– Egykori stábfőnök – emlékeztette Pope.

– Azt tudtam, hogy Lerher utált, de mi a túrót ártottam valaha Hagennek? Ő leplezett le engem az Earnest Endeavor elnevezésű akció után! Emlékszel?

Ez a hadművelet egy hadifogolynő kiszabadítása volt Afganisztánban, amelyet Gil szervezett meg az elnök kifejezett ellentétes értelmű parancsa dacára. A felsőbb jóváhagyás nélküli cselekvés egyik „büntetéseként” az akkoriban a Fehér Ház stábját vezető Hagen azt javasolta, hogy az elnök tüntesse ki Gilt és a másik főbűnöst, a zöldsapkás Daniel Crosswhite-ot a Becsületrenddel. A nyilvános kitüntetési ceremónia – miközben az elnöknek politikai hasznot hajtott – az egész világ előtt leleplezte Gil személyazonosságát. Ez nemcsak a VI. számú SEAL-csoportnál vetett véget a pályafutásának, de hamarosan egy muzulmán orgyilkosokból szervezett csapatot is elvezetett egyenesen montanai otthona küszöbére, és ez kis híján az ő és felesége életébe került.

– Hagen szociopata – mondta Pope. – Egomániás, a hatalom a kábítószere, és javíthatatlan függő. Ja, és téged meg engem hibáztat, amiért kirúgták a Fehér Házból.

– De hogyan akadt össze Lerherrel? Lerher annyira azért nem volt hülye, hogy összeálljon ilyen Hagen-féle zsebhoki bajnokkal.

– Nem hiszem, hogy közvetlen kapcsolatban álltak – felelte Pope. – Kicsivel ez előtt elértem telefonon Hagent, és amikor elejtettem Lerher nevét, azzal sikerült megzavarnom.

– Beszéltél Hagennel?

– Aha. Megmondtam neki, hogy utána eredtél. Ez remélhetőleg távol tartja tőlünk addig, amíg sikerül kiokoskodnunk, mi folyik itt.

– Honnan tudtad, hogy Hagen szervezett rá a műveletre?

– Nem tudtam, de logikus gyanúsítottnak látszott. Mondtak neked az oroszok még bármit arról, miért utazott Jesevszkij Párizsba?

Gil átnézett oda, ahol Dragunov állt a DC–10 orrfutójának közelében, és szintén műholdas telefonon beszélt. Kicsit távolabb, öt civil ruhát viselő, gorombán keménynek látszó orosz állt zárt csoportban, dohányozva és egymás között beszélgetve.

– Ha tudják is, nekem akkor sem mondják el, de ezt a Kovalenkót vitán felül meg akarják találni, és ki akarják lyukasztani a jegyét.

– Mi a következő lépés?

– Éppen arra várok, hogy megtudjam. Dragunov éppen a GRU-val tárgyal telefonon, a csapata meg készenlétben várakozik mellette.

– Szpecnaz?

– Igen – válaszolta Gil –, és egyetlen pillantás ezekre a hapsikra elég, hogy az ember lássa, kemény faszverők. Dragunov azt mondja, sokat harcoltak a csecsenek ellen.

A „faszverő” a különleges hadviselési erők zsargonjában az olyan operátort jelenti, aki bármit kész vállalni küldetése teljesítése érdekében.

– Végeztem egy kis kutatást, hogy lássuk, ki ez a Dragunov – számolt be Pope. – Úgy néz ki, pár éve megölte az egyik saját emberét, mert lemaradozott egy csecsenföldi bevetésen. És nem az az átlagos szpecnazos operátor, akinek előtted mutatkozott, hanem a Szpecgruppa A, az Alfa csoport, tagja. Ez olyan pali, aki nem szarakodik.

A Szpecgruppa A a Szpecnaz egyik elit alegysége, amely gyakran tevékenykedik az orosz különleges hadviselési erőktől elkülönülve, a Kreml közvetlen alárendeltségében.

– Hát, ami azt illeti, nem szándékozom olyan hosszan lógni errefelé, hogy alaposan megismerjem a faszit. Itt van vele a csapata, szóval énrám aligha lesz szüksége.

– Az, ha te ott lebzselsz a legjobb mód arra, hogy kiderítsük, mi a nyavalyában sántikált Lerher, Gil! Utánanéztem, és az ügynökség úgy tartja nyilván, hogy egész hónapban szabadságon van.

– Az semmit sem jelent. Amióta világ a világ játsszák ezt a szabadságolósdit az embereikkel.

– De most nem ez a helyzet! – tartott ki állítása mellett Pope. – A személyzeti iroda valóban azt hiszi, Lerher vakációzik valahol, ami azt jelenti, hogy vagy önállóan cselekedett, vagy jóváhagyás nélkül indított művelet keretében. Ha árnyéksejt működik valahol a CIA-n belül azt nekünk le kell lepleznünk!

Gil megint a szpecnazosokra sandított:

– Bob, ezek zizegő idegroncsok! Láncdohányosok és hiperéberek. Ez nekem nagyon nem tetszik!

– Dragunov is láncdohányos?

– Nem. Ő nem olyannak néz ki, mint aki könnyen összeszarja magát.

– Na látod! Talán ezért akarja, hogy velük menj. Meglehet, szüksége van még egy higgadt emberre.

Gil halkan elnevette magát:

– Ne pisálj a hátamra, és különösen ne mondd utána azt, hogy esik az eső, vénember!

Pope is elnevette magát:

– Semmi esetre se tennék ilyet, de azt mindenképpen ki kell derítenünk, mit művelt Lerher abban a lakásban a csecsenekkel!

– Nem szeretek vaktában tevékenykedni. Én nem hírszerzési mókus vagyok, nekem világosan meghatározott célpontra van szükségem!

– Azt hiszem, tudok neked adni egyet.

– Mit, egy célpontot?

– A jacht, amelyik Marseille-be vitte Jesevszkijt, lassan visszafelé tart Athénba. A neve Palinouros, pillanatnyilag Máltánál horgonyoz. Egy török bankár a tulajdonosa, akit laza pénzügyi kapcsolatok fűznek a csecsen terroristákhoz, de a tulajdonos nem tartózkodik a fedélzeten. Otthon van az isztambuli lakásában.

– Akkor ki van a hajón? – kérdezte Gil.

– Jó kérdés. A szpecnazos barátaid talán szívesen segítenének nekünk, hogy kiderítsük. A GRU Rómában rendelkezik olyan erőforrásokkal, amelyek alkalmasak ilyen természetű tengeri műveletre. És Dragunov régebben valóban szolgált a fekete-tengeri flottánál.

– Aha – helyeselt szárazon Gil. – Már ő is említette.

– Ha nem érdekel a dolog, Gil, lekoptathatod az oroszokat, és mehetsz a mi követségünkre! Gondoskodni fogok róla, hogy amilyen gyorsan csak lehet, hazahozzanak. Te döntesz!

Gil átsandított a szpecnazosok csoportjára. Egyikük elkapta a pillantását, és huncutul rávigyorgott.

– Ott vagy még? – kérdezte Pope.

– Gondolkodok, a fenébe!

A vigyorgó orosz odajött hozzá, kirázott egy füstszűrő nélküli orosz cigarettát a gyűrött dobozból, és odakínálta Gilnek.

– Brodi – mondta magára mutatva.

– Én Gil vagyok.

– Vaszilij! – mondta Brodi fülig szaladó szájjal. Halványkék szeme, és keskeny arca volt, huszonöt évével ő volt a legfiatalabb Dragunov emberei közül. Gil elfogadta a cigit, és Brodi meggyújtotta a sajátja parazsával. Gil leszívott egy nagy slukkot, és a finomítatlan dohány akkorát ütött a központi idegrendszerén, mintha teherautó gázolta volna el. Brodi meglátta, hogy Gil szeme kezd könnybe lábadni, elnevette magát, és vállon veregette. A válla fölött hátraszólt, mire a másik négy orosz is nevetni kezdett.

– Ott vagy, Gil?

– Igen, itt vagyok – nyögte ki Gil, és várt kicsit, hadd múljon el a szédülés. – Láss hozzá, és töltsd föl a Palinourosra vonatkozó információkat a telefonomra. Beszélnem kell Dragunovval, és kiderítenem, mit tud összehozni. Ha az emberei tényleg kemények, elfoglaljuk a jachtot, és begyűjtjük, akármilyen hírszerzési információ is található rajta. Utána azonban végeztem! Nem kergetőzök szerte Kelet-Európában nem is tudom kivel csak azért, hogy ezek a sutyerákok valahogy csak megölethessenek!

5

MARIGNANE

FRANCIAORSZÁG

Szása Kovalenko csecsennek született ugyan, de a Szpecnaz szpecgruppa A alakulatában is szolgált, és az agresszív szellemű harc sem volt idegen neki. A csecsen háborúkban mesterlövészként leszolgált hosszú éveiből rojtosra gyötört idegrendszerrel, és azzal a természetfölötti képességgel került ki, hogy nagy távolságból megérezte a veszélyt. Ez a hatodik érzék tette lehetővé, hogy a rendező pályaudvaron a másodperc törtrészével előbb húzza meg az elsütőbillentyűt, mint hogy Gil őt lőtte volna le.

Amikor a francia csendőrök először felbukkantak a pályaudvaron, Kovalenko arra következtetett, hogy Lerher ügynök minden bizonnyal elárulta ügyüket. Ettől dühbe gurult, s ezért lőtt le olyan sokat a (szerinte) tilosba merészkedő franciákból, amilyen sokat csak mert, mielőtt távozott, hogy az előre megbeszélt helyen találkozzon Jesevszkijjel. Mivel azonban a lakás felé tartva csak nagy nehezen tudta elkerülni a rendőröket, csak egy teljes perccel Gil távozása után ért oda.

Barátjának, Jesevszkijnek a padlón heverő holtteste még jobban felbőszítette, de amikor Lerher hulláját is meglátta, kis időre elfeledkezett indulatairól, hogy átértékelje helyzetét, hátha mégsem CIA-s átejtés történt. Túl sok volt a lehetséges forgatókönyv ahhoz, hogy érdemes legyen belekezdeni a mérlegelésükbe, egy dolog azonban bizonyosnak látszott: neki és a csapatának el kell varrnia a szétszakadt szálakat, és keresnie kell egy helyet, ahol feltűnés nélkül meghúzhatják magukat, amíg kiderítik, mi folyik körülöttük.

– Három embert magammal viszek Máltára! – jelentette ki Kovalenko, amikor kijött a fürdőszobából, és a szállodai ágyra hajította mobiltelefonját. – A francia hitelkártyákat használjátok a repülőjegyek megvásárlására! Azokat, amelyikeket a CIA-tól kaptunk, lehet, hogy már figyelik!

– Miért Máltára? – kérdezte a helyettese, Eli Vicin. – Az egy sziget. Csapdába eshetsz ott!

Kovalenko megragadta Vicin vállát. Magas, izmos férfi volt, zöldes színű szemekkel és fekete hajjal. Vicin egy fejjel alacsonyabb volt nála, sötét arcbőrrel, sűrű bajusszal.

– Nem kockáztathatjuk meg, hogy kövessenek a visszaúton. Valaki szólt a franciáknak, hogy ott vagyunk abban a raktárban. Most nincs módunk kikövetkeztetni, milyen hamar akadtak a nyomunkra, de ha Jesevszkijt kiszúrták Athénban, vagy akkor látták meg, amikor kiszállt Marseille-ben, a Palinouros lehet a következő célpontjuk. Nem engedhetjük, hogy kikérdezzék a személyzetet, különösen azt a Millert, a CIA-s kapitányt!

– Moszkva kiküldte Dragunovot a felkutatásunkra! – figyelmeztette Vicin. – Látták Párizsban a nagykövetségen, és ahová ő megy, oda bizonyosan követik az emberei is. Vissza kell mennünk, haza, a hegyeink közé, ahol biztonságban vagyunk!

– Dragunov miatt ne aggódj! – torkollta le Kovalenko, s közben belépett a főzősarokba. – Vele elbírok! A gondot a CIA jelenti. Akárki ölte meg Jesevszkijt és végzett Lerherrel is, és ez jelentheti azt, hogy Lerherék lebuktak. Ha ez történt, akkor teljesen magunkra vagyunk utalva, tehát várnunk kell, hogy meglássuk, felveszik-e velünk a kapcsolatot mielőtt hazafelé indulhatunk. Addig is én átmegyek Máltára!

Kovalenko kivett a hűtőszekrényből egy vekni kenyeret és némi löncshúst, és a főzősarokban állva megevett egy szendvicset. Vicin közben leült a számítógéphez, megnézte a menetrendet, és jegyet foglalt egy máltai járatra Kovalenkónak és három másik Szpecnaz-operátornak.

– Biztos, hogy ez jó lesz így, Szása? – kérdezte Vicin, miközben lezárta a laptopot és eltolta maga elől. – Moszkva átadhatta a fényképeinket az Interpolnak. Őrizetbe vehetnek benneteket a repülőtéren!

Kovalenko megrázta a fejét:

– A moszkvaiak maguknak akarnak minket. Nem kockáztathatják, hogy bárki másnak elmondjuk, amit tudunk. Ezért küldték Dragunovot, hogy gondoskodjon arról, hogy soha többé ne beszéljünk senkinek!