Szöveg © Balázsy Panna, 2022

Illusztrációk, borító © Kőszeghy Csilla, 2022

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft.,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-220-9

– Kezdődik – kuncogott vidáman Polli, ahogy a fürdőszobában derengő hajnali fényben megpillantotta az orrán virító barnás pöttyöt. Édesanyja egy vidéki bolhapiacon talált rá a foltosan bebarnult, kopott tükörre, ami a sarki képkeretező bácsinál egy csoda szép régi ovális keretben született újjá, és évek óta a fürdőszoba és a család büszkesége volt. Polli abban reménykedett, hogy a tükör egy barna pöttyét látja az orrán, de ahogy közelebb hajolt, tisztán látszott, hogy ez bizony a szezon első szeplője. Ahogy megérkezik a tavasz első napsugara, azonnal előbújik, mint az ibolya. Ettől a gondolattól szokás szerint felnevetett, pontosabban felröfögött. Ha valamit nagyon viccesnek talált, mindig horkantott egyet, mint egy malac.

Valójában szerette a szeplőit; mindent szeretett, ami pöttyös. Pöttyimádata mindent elsöprő volt, olyannyira, hogy ruhatára teljes egészében pöttyös holmikból állt. Egyszer egy távoli, külföldön élő rokon küldött neki egy csíkos pulcsit a szülinapjára.

– Biztosan rosszul emlékezett, és összekeverte a csíkokat a pöttyökkel – próbálta menteni a helyzetet Polli édesanyja, aki nem lepődött meg túlzottan, hogy az amúgy egészen csinos darab azonnal a legfelső polc legelérhetetlenebb sarkában landolt, és azóta is csak arra vár, hogy egyszer valaki kivasalja és viselje.

Az imént részletezett rajongás miatt Pollinak egészen könnyű volt ajándékot választani. A családtagok szilárd bizonyossággal böktek rá bármire, ami pöttyös, és Polli úgy örült neki, mintha még sose látott volna pöttyös bögrét, vagy párnahuzatot, esetleg térdzoknit. Polli másik jellegzetessége a haja. Nem elég, hogy bármerre járt, mindenki megbámulta a feltűnő pöttyös cuccaiban, ráadásul ehhez még égővörös lobonc is társul. Polli szeret szélvészként közlekedni, mindent nagyon gyorsan, szinte rohanva csinál, leginkább a futótűzhöz hasonlíthatnánk; egyik pillanatban erre cikázik, a következőben pedig valahol egészen távol bukkan fel a pirosan lángoló tűzgolyó.

Polli a kedvenc farmer kertésznadrágjában érzi a legcsinosabbnak magát. Ez kábé azt jelenti, hogy le sem lehet imádkozni róla. Egyrészt rengeteg zsebe van, ami mindig jól jön, mert imádja gyűjteni a kavicsokat – főleg a kerek, szinte pöttyre emlékeztető formákat. Másrészt iszonyú kényelmes, és mivel kék, ezért nyugodtan leülhet bárhová, nem lesz annyira koszos a feneke. És Polli nagyon szeret ücsörögni: faágakon, a rakpart hatalmas szikláin, a fűben, a játszótéri mászókákon és hintákon, és a járdaszegélyeken is. Annak ellenére, hogy szinte mindig nadrágban jár, imádja a szoknyákat is, főleg, ha pöttyösek, de nagyon ritkán viseli őket, pedig van három különlegesen szép és természetesen pöttyös szoknyája. Rendszeresen előveszi és megcsodálja őket, aztán szépen visszaakasztja a szekrénybe. A tudat, hogy ezek vannak, mindig boldogsággal tölti el. A másik kedvence a vállon átvethető kistáskája, amibe pont belefér a lakáskulcsa, a bérlete, a diákigazolványa, a kedvenc ajakbalzsama, mert folyton kicserepesedik a szája, és egy csomag papírzsepi, mert bármit eszik vagy iszik, rögtön elkezd folyni az orra. Mielőtt az édesanyja megvette volna a belül pöttyös selyemmel bélelt kistatyóját, folyton bajban volt, mert valahogy magával kellett vinnie a legszükségesebbeket, ha elment otthonról, amit csak úgy tudott elérni, hogy telegyömöszölte a zsebeit ezekkel a tárgyakkal. Soha nem indul el otthonról napszemüveg nélkül, amit hajráfként hord igazából, hogy ne hulljon a szemébe a haja. Egészen ritkán visel napszemcsit, általában csak akkor, ha annyira tűz a nap, hogy könnyezni kezd, vagy amikor nagy ritkán elmennek síelni, és szinte vakítja a hó a szemét.

Polli rajongva szereti az állatokat, legszívesebben minden útjába kerülő állatot hazavinne, ha tehetné. Egyszer pont előtte pottyant le egy fáról egy aprócska madár, és Polli azonnal odaszaladt, a két kezébe fogta a rémülten reszkető kis madárkát, és hazarohant vele. A szülei segítettek meggyógyítani, és néhány napig egy kartondobozban élvezhette a család vendégszeretetét. Polli és Döme nagyon nehezen búcsúztak el a közben Reppencs névre keresztelt kismadártól, aki boldogan repült ki az ablakon a szabadba. Attól a naptól kezdve mindig volt szotyi, azaz natúr napraforgómag, az ablakpárkányon, hogy egyetlen arra járó madár se maradjon éhen. Kismacskájuk is volt egy rövid ideig, akit egy kapualjban talált, ahogy sivítva nyivákolt a mamája után. Kapott tejecskét és halkonzervet, de Pötyi, a család kutyája annyira berzenkedett az új jövevény ellen, hogy kénytelenek voltak elajándékozni egy ismerős családnak. Néha meglátogatják, és visznek neki játék egeret.

Polli sok minden szeretett volna már lenni, például légiutas-kísérő. Amikor erre vágyott, még soha nem repült, és úgy képzelte, az a világ legszabadabb állása, mert oda megy az ember, ahová csak szeretne. Később rájött, hogy ez azért nem teljesen igaz, és ráadásul a repülők nagyon szennyezik a környezetet. Ekkor úgy döntött, kutyasétáltató lesz, és egyszerre legalább 7-8 kutyát fog sétáltatni a nyugalmas erdőben. Aztán a család örökbe fogadta Pötyit, a dalmatát, és mivel a pórázfegyelem nem volt a kutya erőssége, Polli egy hosszabb sétáltatás után hullafáradtan rogyott le a kanapéra. Amikor Döme emlékeztette, hogy 7-8 kutya esetén ez az érzés hétszer-nyolcszor intenzívebb lesz, lemondott a tömeges kutyasétáltatásról, és hirtelen megtetszett neki a művészi karrier lehetősége. Egy ideig azt hangoztatta, hogy rajzoló akar lenni, mire az apukája elárulta, hogy azt inkább grafikusnak vagy illusztrátornak hívják.

Egészen kicsi kora óta imádott rajzolni. Ha boldog volt, azonnal leült az íróasztalához vagy éppen az ablakba, és lerajzolt valami vidámat. Ha szomorú volt vagy mérges, kirajzolta magából a bánatát. Ha összeveszett Dömével, a bátyjával, akkor képregény formájában kirajzolta magából a dühét: a veszekedés minden fontos részlete ott virított a papíron, és ez segített neki a megbékélésben. Néha belebámult a tükörbe, alaposan megfigyelte a saját vonásait, és emlékezetből lerajzolta az arcát. Ebből már volt jó néhány, és érdekes élmény volt összehasonlítani a pár évvel korábban rajzolt arcait a jelennel. Annak örült a legjobban, hogy mindig szerette az arcát. Soha nem értette, hogy a barátnői miért nem szeretik viszontlátni magukat egy fotón, vagy miért rajonganak az agyonsminkelt sztárokért. Ő úgy szerette az arcát, ahogy van, még akkor is, ha nyaranta rögtön ellepték a szeplők. Ebből egyenesen következik, hogy annyira nem rajongott a cicomáért, kivéve persze a szobáját, de azt ő teljesen másként látta: nem a díszítés volt a lényeg, hanem a csodapöttyök, de erről majd inkább egy kicsit később.

Elsőben volt egy tanár, aki vicceskedni próbált, és Pöttyös Pollinak hívta, de Polli addig nézett rá a lehető legszúrósabban, hogy szerencsére elég hamar leszokott róla. Köszöni szépen, van neki rendes vezetékneve, Pákozdi Pollinak hívják, és ezzel maximálisan meg van elégedve. Egyszer családostul ellátogattak Pákozdra, ami nincs is olyan messze Budapesttől, és az édesapja elmesélte a híres pákozdi csata történetét, ahol a magyar csapatok győzedelmeskedtek. Sejtette, hogy a gyerekkorában olvasott Pöttyös Panni-sorozat hatására jópofizott a tanára, de ő nem akart senki más lenni, csak saját maga. Na jó, egy ember kivételével: szeretett volna olyan elkötelezett és elszánt lenni, mint példaképe, Greta.

Greta Thunbergről pár évvel korábban hallott először. Unokatesója, a mindig mosolygós és segítőkész Lotti éppen az Ég a házunk című könyvet olvasta, és Polli megkérdezte tőle, miről szól. Lottiból csak úgy ömlött a szó, teljesen elbűvölte a fiatal svéd lány története. Pár perccel később Pollit is elvarázsolta, hogy ez a 15 éves csaj milyen elszántan küzd a bolygó jövőjéért. Megtudta, hogy egy szép napon Greta úgy döntött, péntekenként nem jár suliba, inkább a svéd parlament épülete előtt sztrájkol, hogy felhívja a figyelmet a globális felmelegedés súlyosságára. Kezdetben egyedül ücsörgött, de hamar felfigyeltek rá, és egyre többen támogatták. Rengeteg fiatalnak tetszett, hogy nem udvariaskodik, hanem szinte követeli, hogy a felnőttek végre csináljanak valamit, ne csak ígérgessenek meg sajnálkozzanak.

És Greta nemcsak beszélt, hanem cselekedett is. Amikor meghívták egy fontos konferenciára, hogy egy csomó vendég és újságíró előtt mondjon beszédet, nem akarta tovább szennyezni a környezetet azzal, hogy repülővel utazik, inkább 32 órát vonatozott, hogy eljusson a fontos konferenciának évente otthont adó kis svájci településre.

Polli megpróbált belegondolni, milyen hosszú lehetett a vonatút. Mondjuk, reggel felszállt, egész álló nap zötykölődött, végigaludta a vonaton az éjszakát, és csak másnap délután érkezett meg Davosba. Milyen jó, hogy azóta lehet Zoomolni is, mindenki lát és hall, mégsem kell ilyen sokat utazni egyetlen beszédért.

Amikor Lotti elmesélte, hogy ennél sokkal nagyobb útra is vállalkozott Greta, Polli döbbenten hallgatta. Az történt ugyanis, hogy Gretát meghívták New Yorkba, hogy ott is mondjon egy fontos beszédet. Igen ám, de New York és Európa között rengeteg a víz, az egész Atlanti-óceánt át kell repülni, ha valaki oda szeretne jutni. Greta semmiképp nem akart repülni, és ezt meghallotta a Malizia nevű vitorláshajó kapitánya, aki gyorsan meghívta Gretát, hogy tartson vele. Polli elképzelte a szitut.

– Nem repülök, és kész. Nem tartom felelősségteljesnek, hogy elősegítsem a káros anyagok kibocsátását azzal, hogy repülőre ülök – jelenthette ki Greta a családjának.

– De akkor hogy jutsz el a világ másik végébe? – néztek rá valószínűleg csüggedten. – Ott lesznek a világ vezetői, ha elmész, és beszédet mondasz, biztosan nagy változásokat tudsz beindítani – javasolhatta az apukája vagy anyukája.

– Értsétek meg, nem csak a karbonlábnyomomat{*} csökkenti, ha nem repülök. Ugyanannyira fontos az is, hogy ezzel példát mutatok, mert azt üzenem mindenkinek, hogy a globális felmelegedés valós dolog. Figyeljetek ide, vonattal eljutok Angliáig, ott csak találok egy hajót, amelyikkel átszelhetem az óceánt – mondhatta bizakodva Greta.

Ahogy ez elhangozhatott, azonnal megcsörrent a telefon.

– Halló, Thunberg-rezidencia! – szólhatott bele az édesanyja a telefonba.

– Üdvözlöm, én vagyok a Malizia nevű szupervitorlás kapitánya. Hallottam a hírekben, hogy a kedves lánya hajóval szeretne eljutni New Yorkba – jelenthette ki egy érdes férfihang.

– Engedje meg, hogy kihangosítsam a telefont, hogy a férjem, Greta és a testvére is hallhassa a részleteket – válaszolhatta Greta mamája.

– Jó napot az egész családnak, engedjék meg, hogy bemutatkozzam: Boris Herrmann vagyok, már háromszor körbevitorláztam a Földet, és többször versenyeztem az Atlanti-óceánon, szóval biztos kezekben lesz a lányuk – magyarázhatta.

– Mekkora ez a hajó? – érdeklődhetett Greta.

– 18 méteres, és egy egyszemélyes Föld körüli vitorlásversenyre tervezték. Teljesen kibocsátásmentes, napelemek és szélturbinák gyűjtik az energiát. 3 tonna karbonra volt szükség, hogy megépülhessen ez a szépség, de megnyugtatásul jelzem, hogy a felhasznált karbonszálak újrahasznosítottak. Ami pedig megmarad, felhasználják más hajók építéséhez – részletezte egész biztosan Boris.

– Egyáltalán nincs is motorja a vitorlásnak? – kérdezhette Greta édesapja.

– Van motorja, hogy könnyebb legyen be- és kiállni a kikötőkbe, de Gretára való tekintettel ezen az úton egyáltalán nem szándékozom használni a motort – nyugtathatta meg a családot Herrmann úr.

– Mennyi időbe telik az utazás? – vághatott közbe Greta anyukája.

– Nos, úgy vélem, 14 nap alatt oda tudunk érni – számolgathatott Boris. – Azt viszont előrebocsátom, hogy a hajó fedélzetén nincs se zuhanyozó, se WC, se konyha, de még egy rendes ágy sem. Egy kötéllel állítható matracon lehet aludni, ami a hajótest felé dől, így nem lehet róla leesni. A mostani matracokat kicseréljük, hogy kényelmesebbek legyenek, és függönyt is akasztunk elé, hogy picit el lehessen vonulni a többiek elől.

– Milyen többiekre gondol? – faggathatta tovább Greta édesanyja.

– Lesz még néhány illusztris vendégem, például az egyik ifjú monacói herceg, és egy szintén svéd dokumentumfilmes, aki megörökíti ezt a történelmileg roppant fontos utazást – válaszolhatta Boris Herrmann. – És feltételezem, hogy nyugodtabbak lennének, ha egyikük velünk tartana.

– Valóban – csaphatott le a lehetőségre Greta apukája –, számíthat rám, ott leszek! – És mosolyogva megszoríthatta Greta kezét.

– Átszelni az óceánt elég kockázatos vállalkozásnak tűnik – aggódhatott Greta édesanyja.

– Aggodalomra semmi ok, a lánya és a férje a legjobb kezekben lesz, a hajó haladását éjjel-nappal követni fogják a partról. Azért erős szelekre vagy akár hurrikánra lehet számítani. – Azt gondolom, ilyen őszintén bevallotta a kapitány.

– Végre nem kell folyton zuhanyoznom – lelkesedhetett Greta, aztán elkomorulhatott az arca. – Vegán vagyok, ez, remélem, nem okoz problémát.

– Erre is van megoldás – mondhatta erre vidáman Boris –, a legminimálisabb energiafogyasztás mellett fogjuk elkészíteni a gyorsfagyasztott, légmentesen tárolt vegán ételeidet, sőt, mi is csak ilyeneket fogyasztunk az úton.

– Engem meggyőzött! – jelenthette ki határozottan Greta, majd talán hozzátette: – Lehet, hogy tengeribeteg leszek, és tuti nem lesz kényelmes az út, de ezzel együtt tudok élni.

– Akkor hát hamarosan horgonyt fel, és irány New York! – harsoghatta Herrmann úr, és rövid örömködés után elbúcsúzhattak egymástól.

– Ideje felhívnom az ENSZ klímaváltozás-konferencia szervezőjét, hogy ez a probléma is megoldódott, megyünk New Yorkba – gondolkodhatott hangosan Greta papája.

– Oké, Apa, de azt is mondd meg neki, hogy Donald Trump amerikai elnökkel nem találkozom, mert csak az időmet pazarolnám, úgysem hallgat rám – erősködhetett Greta.

– Értelek, kis szívem. Vajon hány 15 éves lány folytat ilyen beszélgetést a saját szüleivel? Felteszem, senki – hahotázhatott az édesapja, de belül bizonyára igazat adott a lányának, mert tudta, hogy az Egyesült Államok, vagyis Amerika a világon a második helyen áll Kína után a karbonfogyasztásban.

{*} A karbonlábnyom megmutatja, hogy bármilyen tevékenység mennyi üvegházgáz-kibocsátással jár. Minél nagyobb, annál nagyobb annak felmelegítő hatása az éghajlatra. Ide tartozik a közlekedés, a nyaralás, sportolás, a hulladékkibocsátás, az étkezési és vásárlási szokások, a háztartások energiafogyasztása, szinte minden.