Pótkulcsok

Faluvégi Anna

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Jess

Még mindig a tízszeres nagyítású kozmetikai tükrömet bámulom, vagyis azt, aki belőle visszanéz rám. Szemeim sarkában ráncok gyülekeznek, s ajkaim körül már-már kivehető néhány vonal, amely idővel egyre mélyebb barázdát váj bőrömbe. Nem jó szembesülni az elmúlással. A fiatalság elmúlásával. Dehogy vidít fel a Facebook képmutató világa! Dehogy vidít fel, hogy retusált képemre majdnem száz lájkot kaptam, s olyan hozzászólásokat, mint: semmit se változtál; nagyon szép vagy; Jess, az örök fiatal. Dehogy! Az ott a látszat. Még a névjegyemet se frissítettem, az áll benne, hogy házastársi kapcsolatban vagyok. Minden úgy van, ahogyan volt. Legalább azt a látszatot kelti az oldal, mintha minden a legnagyobb rendben lenne nálam. Hagyom, hogy így maradjon. Egyelőre, legalábbis…

Ray, persze, ő boldog. Ő nem csúszott szét, nem viselte meg a válás. Ő csak simán lelépett tizenhat év után. Tudom, maradt volna, ha nem méltatlankodom. Ha tovább folytatom a tizenhat évig megélt szerepemet. Prímán elvolt mellettem, nekem csak annyit kellett tennem, hogy hallgatok.

Mindenről és mindenért. Nekem csak főznöm kellett, takarítanom, gondosan port törülnöm, s ha haza jött Ray a munkából, akkor elvonulni a szobámba. Nem kellett, csak mit tehettem mást? Nem szólt hozzám, nekiült számítógépezni, hogy felszedje bónuszait a kaszinójátékaiban. Azokat nem lehetett halogatni, fel kellett szedni. Utána belépett a Facebook-ra, majd megnézte e-mailjeit, aztán filmes oldalakon barangolt. Mindig lefoglalta a net. Eleinte leültem az ágy szélére, ami mögötte helyezkedett el. Vártam, hogy megszólaljon. Néha valamit mondott is, vagy kérdezett, például, hogy telt a napom, vagy mennyire fújt a szél. Aztán mind kevesebb időt töltöttem a háta mögött, a válla fölött hátradobott szavaktól nem éreztem ösztönzést a maradáshoz. Szóval, elvonultam.

Ameddig kisebb volt Mia, észre se vettem a lakótársi viszonyunkat Ray-jel. De aztán Mia körül pezsegni kezdett az élet, s miután tizenhat éves korában beiratkozott a londoni Sixt form college-be, teljességében megmutatkozott társasmagányom. Értelmetlenné vált az életem harminchat évesen.

Bejelentettem Ray-nek, hogy ez így nem megy, és valamin változtatni kellene. Ő pedig egyszerűen lelépett. Nem akart semmit megjavítani, mint mások. Azt hittem, kétségbe fog esni, és rimánkodni kezd, hogy ő mindent megtesz, csak egyben maradjon a család. Hisz ő mindig mindent a családért tett! De nem mondott semmi ilyesmit. S amikor kétségbeesve, vörös, duzzadt szemekkel megkérdeztem, hogy ennyit ért a tizenhat év, hogy a megtett, áldozatos munkámért cserében köszönet sem jár, ő csak legyintett, és félmosolyra húzódott szája. Szóval, tudtam: ennyit ért!

Tényleg ennyit ért!

Eleinte el sem hittem, hogy megtörtént. Éjszakánként elég gyakran felriadtam, és azt hittem: ott van a másik szobában, ahogyan évek óta megszoktam már. De nem volt ott. A házra üres csend és árvaság telepedett. Még ma is elönt tetőtől talpig az a kellemetlen, hidegrázós érzés minden ébredéskor: hogy egyedül vagyok. Hogy Ray mással van. Hogy Ray most mással boldog. És ő semmit nem érez az én fájdalmamból. Vajon mióta tartott? Vajon mióta? Egy éve? Több éve? Miért nem vettem észre? Hogy csinálta, hogy nem vettem észre? Ha jól belegondolok, voltak jelek. Sosem tudtam, mikor végez a munkában, változó időpontokban jött haza. Eleinte zavart, és szóvá tettem, de ő azt mondta: ilyen a munkám. Értünk dolgozik. Szóval, beletörődtem, hogy neki ilyen a munkája.

Hogy én mekkora hülye vagyok, hogy egyáltalán számonkérem az idejét! Még bocsánatot is kértem, hogy ne haragudjon, de ő leintett: te az ellenőrzésed alatt tartasz mindent és mindenkit. Mozdulj ki valamerre, Jess! Persze, nem nagyon mozdultam ki. Volt, hogy hozzábújtam, amikor egymagában nézte a filmet, de ő mindig kitalált valamit, hogy testi kontaktusba ne kerüljünk egymással. Hét közben nem lehet, fáradt vagyok. Hét végén valami más okot hozott fel, és odáig jutottunk, hogy nem kezdeményeztem… hosszú-hosszú évek óta nem… Sokszor azt gondolom, hogy nem kellett volna idáig várni! Most mégis hiányzik! Úgy hiányzik! Miért jutottunk idáig? Néha még reménykedem,

hogy visszajön egyszer. Azt gondolom, hátha megbánt mindent, és rájött, hogy én vagyok az igazi számára. Aztán egyszer csak beállít bűnbánó képpel, és azt mondja: bocsáss meg, Jess! Ha megbocsátasz, minden másképp lesz innentől. Megemelkedik a mellkasom, enyhe sóhaj és fájdalom tör fel belőlem. Egyedül vagyok. Mégiscsak egyedül vagyok harminchét évesen. Ilyen korban még elkelnek a nők? Vajon lesz még valakim? De mindegy is… nem érzek késztetést az ismerkedéshez.

Nekem Ray volt a mindenem. Szerettem őt, és most is szeretem.

Mia már csak vakációban jön haza, vagy akkor sem. Programot szerveznek mindig, ő legalább jól érzi magát, éli az életét, s én nem akarok megvonni tőle semmit. Nem arról van szó, hogy nem féltem őt. Inkább arról, hogy szeretném, ha másmilyen nő és feleség lenne. Nem olyan, mint én. Egy szolgalelkű, befelé forduló banya, akit addig használtak ki, amíg csak lehetett. Szeretném, ha Miának jó élete lenne, ha ő nem hordozná a szülői mintát. Igazából, ha nagyon őszinte akarok lenni magamhoz, azt kell mondanom, hogy nem érdeklődik felőlem túlságosan ő sem. Persze, nem várhatom el, hogy állandóan a magányos anyja járjon a fejében. Naponta, másnaponta beszélünk egyszer telefonon. És ez így rendben van.

Az ablakon át behatol egy fénycsóva, ami a sárgás függönyt aranyszínűvé varázsolja, s közben szememet összehúzódásra készteti. Kitérek útjából, miközben hunyorgok. Felállok a székről, az íróasztalom sarkára visszahelyezem a kerek tükröt, aminek állványán van a világításszabályzója.

Véletlenül hozzáérek, de rögtön le is kapcsolom. Nem tudom, mit kezdjek magammal. Dél körül jár az idő, s én még a fűzős, szürke színű, szatén hálóköpenyemben díszelgek. Hajam kócosan hull rá a vállaimra. Nem tudom, mikor jártam utoljára fodrásznál. Elég sok őszhajszálam van. Ujjaim közé fogom, s kitekert nyakkal vizslatom. Nem csak a hajszálak váltak ezüstössé, hanem tincseim is.

Mióta elment Ray, talán még inkább fokozódik az őszülés folyamata. Azt mondta néha, hogy ő a természetes hajszínt kedveli, és hogy én pont jól vagyok úgy, ahogy vagyok. Ehhez képest egy tőlem tíz évvel fiatalabb, szőkére festett hajú, műszempillás, és műmellű lánnyal jött össze. Elsimítom arcomból a tincset, s kiöntök egy pohár vörösbort magamnak. Ameddig nem ment el Ray, nem ittam.

Egyáltalán. Most iszogatok. Kipróbáltam a whiskyt, a vodkát, különféle borokat. Még nem tudom, melyik a kedvencem. Most erre a vörösborra esett a választásom. Egy hajtással leöntöm torkomon.

Le kellene zuhanyoznom, de húzom az időt. Nincs kedvem semmihez.

Ha jól belegondolok, annak a lánynak, annak a lánynak, akit úgy hívnak, Sarah, istenem, elfog az émelyítő érzés, ha csak a nevére gondolok, s érzem, hogy menten kidobom a taccsot, annak a lánynak nincs egy gramm súlyfeleslege. Karcsú, és laposhasú. Az úszógumimra esik a tekintetem, s hogy teljesen megbizonyosodjak róla, belemarkolok alhasamba. A combomon is van felesleg, nem olyan szép, vékony, mint az övé. Nem tudom, miért hittem el Ray-nek, hogy jól vagyok így. Nem tudom, miért ringatóztam a biztonság érzésében, hiszen tudtam, hogy nem kíván, nem akar lefeküdni velem évek óta. Istenem! Saraht dugta. Úgy felkavar ez a gondolat, hogy csalódásom enyhítésére újból töltök, s a tartalmát felhajtom egy húzással. Jaj, Ray! Nem gondoltad, micsoda fájdalmat okozol nekem?! Végig szeretőd volt! Jó, most már nem a szeretője. Most a jegyese.

Elváltunk. Most már semmi sem közös vele. Csak Mia.

Én Brighton-tól negyvenhét mérföldre lakom, Marden-ben, egy egyszerű házban. Semmi extra, három szoba, konyha, fürdő, előszoba. Bár kicsi és szerény, én szeretem. Ez volt a közös otthonunk, és már csak azért sem táplálhatok haragot Ray iránt, mert nekem hagyta. Pénzzel is ellátott, és havonta mindig utal a számlámra. Nem sokat, de kijövök belőle. Persze, ez nem maradhat mindig így. Múltkor is megkérdezte telefonon, hogy eldöntöttem-e már, mihez kezdek. Nem mondta, de én tudom, hogy a pénz miatt kérdezte. Azt válaszoltam, hogy nem döntöttem el, de hamarosan találok valamiféle megoldást. Az az igazság, hogy semmi nem jut eszembe. Nincs kedvem semmihez.

Ameddig a komor tél tartott, azt hittem, az idő miatt vagyok rossz hangulatban. De most már tavasz van. Április.

Az előkertemben kinyíltak tavaszi virágaim, és mindenhol kivirágoztak a fák, olyan illatot árasztanak, hogy elbódul tőlük az ember.

Ideje összeszednem magam. Miután lezuhanyozok, leülök a számítógépemhez, s nézegetni kezdem a közelünkben található túraútvonalakat. Az igaz, hogy már régen is gondoltam, jól jönne egy kis kirándulás, de nem vettem rá magam. Viszont tény, hogy nem ártana. Abból a szempontból sem, hogy megszabaduljak az úszógumimtól és a combomat övező zsírpárnától. Nem ártana edzettebbnek lennem, és nem ártana kikapcsolódnom ebben a szívmelengető, derűs évszakban.

Kicsit mosolygok magamban, amiért féldöntést hoztam, s amiért értelmet találtam magányosságom hétköznapjaira.

Közelebb hajolok a monitorhoz, belemélyülök az útvonalkeresésbe. Nem akarok egyből se messzire menni, se hosszú utat megtenni, inkább maradnék a biztonságos közelben.

Csörög a telefonom, Linda az, a volt osztálytársam, aki Brightonba költözött, miután elvált. Mi, szingli nők, egymásra találunk valahogyan mindig.

– Szia, Jess! Írtam Facebookon, nem voltál fent?

– Szia! Ó, nem… nem… – nem is tudom, mit mondjak, zsong a fejemben az új ötlet, hogy túrázni megyek.

– Írtam, hogy nem volna kedved esetleg beülni valahová, vagy ilyesmi…

– Tudod, Linda, az nagyon jó ötletnek tűnik, de más programom van.

– Ki vele! Milyen más programod lehet? Pasi ügy? – kérdez kíváncsian, talán a gondolattól is iriggyé válik.

– Nem, nem pasi ügy… túrázni megyek.

– Ó, nem is tudtam, hogy szoktál kirándulni!

– Éppenséggel nem szoktam, de most szeretnék.

– Egyedül? – elképedve mondja, mintha nem járnának egyedül az emberek.

– Hát… ha van kedved, velem jöhetsz – nevetek, és egyáltalán nem gondolom komolyan, hogy velem is fog tartani.

– Várj csak… – lélegzetnyi szünet – jó! Benne vagyok! – ujjong most már, s én azt gondolom, bárcsak ne említettem volna ezt a kirándulás – ügyet. Igaz, hogy egyedül nem volt merszem hosszabb és távolabbi útvonalat bejárni, de igazából társaságra se vágyom annyira.

– Mikor? Mikorra tervezed? – hallom lelkesedését.

– Még nem tudom. Nem döntöttem el, de talán szombatra.

– Nagyszerű! Az pont megfelel nekem!

Én nem örülök annyira, de beletörődöm.

– Rendben, Linda! Szombat reggel várlak!

– Várj, még azt se mondtad, hová megyünk.

– Később írok Facebookon.

Kinyomom a telefont. Kicsit mérges vagyok rá, amiért így rám akaszkodik. Rákeresek neten Ashdown Forest-re. Szimpatikus helynek tűnik. Amikor eldöntöm magamban, hogy ez az útvonal valóban megfelel, ráírok:

– Mit szólnál Ashdown Forest-hez?

– Ashdown Forest? Benne vagyok. Akkor túrabakancs és ilyenek…

– Igen, pontosan.

– Szombaton reggel nálad leszek, felveszlek, s indulhatunk. Jó lesz így?

– Igen. Most mennem kell.

– Rendben. Szia!

– Szia!

A fiú

Bárcsak maradtam volna anyu mellett, amíg a pénztárnál fizetett! Kiszaladtam a parkolóba, gondoltam, meglepem anyát, amiért sokkal gyorsabb vagyok nála, és előtte a kocsinkhoz érkezem.

De csak ténferegtem erre-arra, és megszólított ő. Intette, hogy menjek oda. Felismertem.

Hozzászaladtam. Azt mondta, üljek be, ameddig érkezik anyu, ne ácsorogjak a hidegben. Beültem és ő elhajtott velem. – Ne aggódj, Brian, teszünk egy kört.

Nem aggódtam, csak féltem, hogy anyu kétségbe fog esni, ha nem talál sehol. És nem kört tettünk, hanem nyílegyenesen haladtunk a pályán.

– Hová viszel? Anyu aggódni fog.

– Mondtam, Brian, teszünk egy kört. Imádni fogod.

– Nem! Vigyél vissza, kérlek!

Sírni kezdek, egyre ijesztőbbé válik, hogy a biztonságos útvonalról letérünk. Kis idő múlva kétségbeesve rugdosni kezdem az ülést. Ilyenkor otthon biztosan reagált anya, bármivel is foglalatoskodott. Ez hatásos szokott lenni. Most is az volt. Félrehúz, s kiszáll a kocsiból, engem pedig kirángat, s ott üt, ahol éri:

– Befejezed már ezt a kislányos hisztériát?! Hány éves is vagy, Brian?

– Nyolc… nyolcéves vagyok… – tátogom alig hallhatón, mert alig bírom kinyitni a számat, érzem, hogy valami meleg és sós lecsorog a torkomon. Erre megváltozik az arckifejezése, és ijedten kutatja zsebeit, míg ki nem halászik egy papírzsebkendőt belőle, s az orromra nem nyomja. Beülünk a hátsó ülésre, magához ölel, s csendben sírdogálni kezd, aztán vigasztal:

– Minden rendben lesz, Brian… ne félj, rendben lesz minden… Amikor eláll az orrvérzésem, ő

előre ül újból, és tovább haladunk. Nem merek szólni semmit. Félek, hogy megint megver. Estére érkezünk meg valahová… Valahová, ahonnan már nem enged vissza.

Linda

Boldog vagyok ma reggel! Sokkal boldogabb, mint bármikor az életben! És elégedett is… hiszen van egy lakásom, egy autóm és szabadságom. Azelőtt tágas házunk volt, de mivel elváltunk, eladtuk, és meg kellett feleznünk az árát Austin-nal. Így aztán döntést kellett hoznom, hol szeretném folytatni az életemet: vidéken egy kertesházban, vagy nagyvárosban egy kis lakásban. Mivel az életem lapossá és unalmassá vált hat éven belül – ennyit bírt ki a házasságunk – gondoltam, jót tesz majd nekem a környezetváltás. Jó döntésnek is bizonyult. Könnyen találtam munkát, az egyik fehérneműreklámokkal foglalkozó cégnél recepciósként. Szeretem a munkámat, és bizonyos szinten szeretem Brighton-t is.

Harminc voltam, amikor férjhez mentem a jóképű és jómodorú Austin-hoz, és azt hittük mindketten, hogy örökké fog tartani. Nyilván, mindenki azt hiszi, amikor még elvakulva szerelmes, és a mámoros rózsaszínű függöny még szemei előtt lebeg. Igazából, mindig is féltékeny voltam egy kicsit, mert fizikai megjelenése és sármja sok nőt levett a lábáról, többek között engem is. Én vékony, magas lány voltam a gimiben a magam egynyolcvan centijével, szóval, azt hittem, nem fogok senkit találni. Az iskolában csúfoltak a hátam mögött, Cingár volt a gúnynevem. Szemüvegem tetézte a hátrányaimat, s ha ez nem volt elég, a füleim is elálltak. Megnövesztettem vékonyszálú hajamat, de mindhiába. A füleim hegye minduntalan utat tört a sötétbarna tincseim között. Olyan voltam, mint a Gyűrűk urában a tündék. Persze, nem olyan szép, hanem olyan hegyesfülű. Lábam mérete is különbözött a többi lányokétól, negyvenkettes cipőt hordtam. S mintha a lábam méretét követte volna tenyerem nagysága, szóval, az úristen azzal is megáldott. Ki gondolta volna, hogy Austin szeme megakad rajtam? Senki. Soha senki. Miféle sportot is választhattam volna a suliban, ha nem kosárlabdát? Edzésekre jártam, ez volt az egyetlen elégtétel az életemben, hogy jó játékos vagyok.

Az egykilencvennyolc magas Austin eggyel járt feljebb, de az edzéseken együtt vettünk részt. Első

perctől kiszúrt magának, s engem ez olyan magasztos érzésekkel töltött el, amitől kezdtem önbizalomra szert tenni. Egyik nap leszólított, és elhívott a moziba. Onnantól együtt jártunk, és nem nagyon érdekelt már senki. De a nagy románcnak hamar vége szakadt. Talán még egy évig se, tizenhat éves koromtól tizenhétig. Később ő beiratkozott egyetemre, én pedig ápolni kezdtem beteg apámat, akivel ketten maradtunk, miután anya elköltözött. Lassan romlott az állapota, s két nővérem egyáltalán nem törődött velünk. Ők kirepültek a családi fészekből már azelőtt. Végül Tonbridge-ben helyezkedett el Austin az egyetem után, ugyanabban az iskolában testnevelés tanárként, ahol korábban mindketten jártunk. Megint udvarolni kezdett, és én engedtem. De nem akartam hozzá menni, hiszen apa teljes embert igényelt. Huszonkilenc voltam, amikor meghalt. Harminc, amikor végre igent mondtam Austin-nak. Az egyik nővérem később haza költözött, úgy gondolta, elég tágas ott a hely a gyerekei és férje részére. Felújították a házat, és … ma is benne laknak. Kifizettek, ide adták a jussomat, Austinnak is volt egy kis spórolt pénze, összedobtuk – hát vettünk egy házat közösen. Neki sem és nekem sem volt fontos a gyerek, így nem igazán hoztuk szóba az elején. Utána egyikünk se bánta volna, ha van, végül mindketten akartuk. De nem jött össze. S innentől kezdtek rosszul alakulni dolgaink. Főleg részemről. Elváltunk, eladtuk a házat.

Felveszem túrabakancsomat, mielőtt kimegyek az ajtón. Kábának érzem magam a tegnapi italozás miatt, de a csodálatos tavaszi reggel feltölt energiával. Átkutatom a kocsit, a gyűrűnek itt kell lennie! Nem találom.

Gyalogolok egy keveset, míg eljutok a kocsim parkolóhelyéig. Elindulok Marden irányába. Közben arra gondolok, mennyire szerencsés vagyok, hogy tarthatom a kapcsolatot Facebookon Jess-szel. Ha ő nem lenne, egy barátnőm se volna. Csaknem egy éve találtam rá, csaknem egy éve váltunk el mindketten. Igaz, hogy sok mindenben különbözünk, de azért mégis jó, hogy közös programot szervezhettünk együtt. És most nagyon hálás vagyok az égnek és Jessnek, hogy van nekem!

A ház elé érve röviden dudálok, majd kiszállok a kocsiból. Nyílik az ajtó, Jess megjelenik, mosolyra húzódik szája, és int, hogy menjek be.

– Bocsi, hogy ilyen kupi van nálam… – szabadkozik – csak nem volt kedvem takarítani…

Tényleg vastagon áll a por a tévén, a mosogatómedence tele koszos edényekkel, három üres borosüveg a konyhapulton sorakozik. Látszik a csempén néhány folt, ami azt jelzi, hogy régen nem látott vizet. Tudtam, hogy rosszabbul viseli a válást, mint én, de ezen a rumlin még én is meglepődöm.

– Semmi baj, Jess, ne zavartasd magad!

– Találj valahol helyet magadnak, rögtön jövök! – kiabál a fürdőből, s én keresem, hová is ülhetnék le. Az asztal körül lévő négy szék mindegyikén van valami: egyiken egy térkép kinyitva, a másikon egy hátizsák, a harmadikon gyűrött ruhák ledobálva, a negyediken a macska összegömbölyödve alszik, farkát teste köré csavarva. Az ablak alatt egy kanapé áll, mindkét sarka tele van ruhákkal, párnákkal, takaróval, de mégiscsak itt van a legtöbb szabad hely. Arrébb csúsztatom a takarót, s leülök, hátra dőlök.

– Ó, istenem! Hogy tudtam így elaludni, magam sem tudom – feszeng Jess, s szürkés haját törülgeti, fürdőköpenye lazán szétnyílik elől, de nem zavartatja magát.

– Nem baj, belefér! – legyintek, és tényleg úgy érzem, nem az a lényeg, hogy menjünk, hanem inkább az, hogy együtt legyünk.

– Iszol kávét? – kérdezi, miközben megint berohan a fürdőbe.

– Jól esne!

– Máris bekészítem, csak megszárítom a hajam.

– Ne fáradj, végezd a dolgod, majd én intézem ezt a felét – felállok, s a kávégéphez megyek.

Zavaró látvány a sok szennyes edény, a szanaszét heverő fűszeres tasakok, alig találom meg a kávét közöttük, de végül is előbukkan egy száraz kenyeret tartalmazó zacskó mögül.

Míg a kávémat kortyolom, ide-oda szaladgál, közben összefogja a haját hátul, s egy gyors mozdulattal hajgumival beköti. Felveszi fekete tréningjét, ami igencsak kihozza formás alakját, és megmutatkozik az a néhány plusz kiló is, ami szerintem jól áll neki. Aztán nekifog az asztalon lévő

élelmiszerek bepakolásához a hátizsákba.

– Jó sok mindent csomagolsz! – szólalok meg két korty kávé között.

– Sose lehet tudni… hátha megjön az étvágyunk a szabadban… nem mintha hiányozna rólam…

– Ó, ne is mondj ilyeneket! Irigylem az alakodat. Rajtam sosem álltak meg a kilók. Mindig ilyen voltam – felmutatom a kisujjamat.

– Éppenséggel jó lenne fogyókúráznom. Nincs lépésszámláló telepítve a mobilomra, de amint visszajövünk, megteszem. És rendszeresítem a mozgást.

– Én nem úgy látom, hogy mindenképp kellene. Nekem van lépésszámlálóm, akár elkezdheted ma is ellenőrizni a megtett távolságot…

– Az jó lenne… látod, nem figyeltem oda magamra, s egy sokkalta csinosabb lánnyal lépett le Ray.

– Pasik! – mondom megvetéssel, s közben azt gondolom, hogy ha igazán szeretik egymást, akkor nem számít a külső. Én azokat a párokat nem értem, akiknek vannak gyerekeik, s mégis elválnak.

– Hát most talán, ha többet mozgok, akkor le tudok adni pár kilót – folytatja a gondolatot.

– Persze! Én viszont nem akarok fogyni. Én csak jól akarom érezni magam – nevetek.

– Gyerünk, indulhatunk máris!

Felemeli a kitömött hátizsákját, s nyög egyet közben.

– Talán felét kipakolhatnád … fölösleges cuccokat értelmetlen cipelni több mérföldön keresztül.

– Nem is tudom… ezekre itt mind szükségünk lehet.

Leteszem az asztal sarkára a kávéscsészét, s indulok előre, mögöttem bezárja az ajtót és kaput.

Aztán valami eszébe jut, visszarohan. A macskát hozza ki ölében, s miközben leteszi a földre, megsimogatja fejét.

– Jó legyél! Van kajád és vized is, látod?

A macska úgy tesz, mintha értené, aztán tovább sompolyog.

– Hogy hívják?

– Miss Lou.

Akaratlanul is elnevetem magam:

– Hát ez isteni! Miss Lou…

Jess

Nem mondtam Lindának, hogy este szörnyűségesen berúgtam, s ma reggel alig bírtam felkelni, s bár most rettenetesen ég a pofám, egy mondatot se tudok felhozni mentségemül, pedig szeretnék. Ő

biztosan nem értene meg. Nem értené, miért vagyok ennyire elkeseredett, hiszen ők is elváltak, de ettől megy az élet tovább. Lindát nem igazán viselte meg a válás.

Egyelőre hallgatunk mindketten, ő a forgalomra figyel, én mereven az utat bámulom, s megígérem magamnak, hogy soha többet nem iszom ennyit. Főleg túrázás előtt nem. A zuhanyozás némiképp segített, de nem hozta helyre minden nyűgömet.

Ashdown Forest huszonnyolc mérföldre van tőlünk, az út odáig mindössze szűk ötven perc. Olyan helyet kerestem, ahová tömegközlekedéssel is simán eljuthatok. Így esett a választásom erre az útvonalra.

– Nem gondoltam volna, hogy Tonbridge -ből valaha is elköltözöl – töröm meg a csendet.

– Hát… én sem gondoltam. De jó messze akartam lenni tőle. És közel akartam lenni a tengerhez.

Így esett a választásom Brightonra. Nem bántam meg, ne gondold! – jobb kezét felemeli jelzésként, belém fagyasztva a szót.

– Te azért könnyen túljutottál a váláson.

– Viszonylag könnyen – nevet – már nem gondolok Austinra annyit, bár ő még mindig reménykedik, hogy visszaköltözöm egyszer.

– Lehet, ezért is könnyebb neked, mert téged visszavárnak. Mellőlem pedig leléptek. Otthagytak egy gyönyörű, csinos lány miatt – felsóhajtok, s forgatom közben a szemem.

– Ne aggódj! – átnyúl, és megfogja combomat hatalmas tenyerével, együttérzés gyanánt – lesz majd jobb is! És különben se hasonlítgasd magad senkihez! Te szép nő vagy, egyszer rá fog ébredni Ray, hogy mit veszített.

Őszinte nevetés tör fel belőlem:

– Á, dehogy! Soha! Azt a szép fiatal lányt semmiért se hagyná el, se senkiért!

Még mindig zavar, hogy nem tudok a rumliról beszélni, pedig annyira szeretném kimagyarázni magam, hogy valójában nem vagyok egy trehány, iszákos nő, aki elhagyja magát és a környezetére sem figyel, hogy mindez csak átmeneti, és nem fog már sokáig tartani.

– Sosem lehet tudni. Az élet kiszámíthatatlan.

Most vagy soha alapon belevágok:

– Bocsi a rumliért… alapjában véve…

Megint átnyúl a sebességváltó kar fölött, s megint megfogja combomat.

– Semmi baj! Tudom. Tényleg. Rám néz a nagy, mélybarna szemeivel a szemüvegén keresztül.

Valamiféle melegség árad el bennem. Rég nem éreztem ilyet. Nem kell magyarázkodni, mert van valaki, aki megérti élethelyzetem.

Elmosolyodok, lehajtom a fejem.

– Mia jól van? – kérdez, s én felocsúdok merengésemből.

– Ő jól van. Megszokta Londont. Később ott fog egyetemre járni. Kicsit aggódom miatta – teszem hozzá – nem nagyon avat be dolgaiba.

– Ilyenek a tinik! – legyint – talán mi is olyanok voltunk.

Lindának mindenre van valami jó válasza. Teljesen jó fej nő. A suliban mégsem barátkoztunk.

Álmomban sem mertem volna azt gondolni, hogy valaha barátnők leszünk. Igaz, csak tizenhat éves korunktól lettünk osztálytársak, sosem kérdeztem, hogy miért csatlakozott hozzánk, s miért jött el az előző iskolájából. Lényeg, hogy egyre jobban kezdem érezni magam, szinte terápia számomra most ez a beszélgetés, hiszen éveken keresztül nem tudtam feloldani magamban a feszültséget, ami a kapcsolatunkból halmozódott fel bennem, s a válásunk után is magányosan próbáltam túljutni a történteken. Valójában, nem egészen egy éve váltunk el mindketten, egy hónap különbséggel, és csak azután kezdtünk beszélgetni Facebookon. Eleinte ritkábban váltottunk szót, később hetente egyszer sort kerítettünk a beszélgetésre. És most, az utóbbi hónapban, naponta beszélünk.

Személyesen egyszer találkoztunk, eljött egy hét végén hozzám. Mivel neki van kocsija, nekem meg nincs, vállalta az utazást. Mintha kitalálná gondolatom, hogy épp az autón jár az eszem:

– Nem gondolkodtál autóvásárláson?

– Éppenséggel gondolkodtam rajta. Csak hát…

– Ó, értem! – láthatóan kicsit kényelmetlenül érzi magát, de biztosan nem rosszabbul, mint én –

tudod, gondolkodtam rajta, hogy eladjam az én kis kocsimat, és vegyek egy másik autót.

– Miért adnád el ezt a gyönyörűséges fekete Alfát?

– Mondom, hogy vegyek egy másikat… – nevet közben, s ahogy ránézek, egész fiatalnak látszik, felismerem a kislányos vonásait arcán.

Fel sem merem hozni, hogy én bizony megvenném, ha lenne rá pénzem, ő előttem jár megint egy lépéssel.

– Tudod, mire gondolok? Ha megveszem az új autót, ezt eladom neked, nem kell azonnal kifizetned, ha majd lesz munkád, részletekben is törlesztheted.

– Egész jól hangzik! – felnevetek, s annyira meghatódok az ajánlaton, hogy majdnem elbőgöm magam.

– A nővérem, Kate, még adott egy kis pénzt, a fennmaradó részt most kaptam meg, hát ezért gondoltam, hogy veszek egy új autót.

– Jó ötlet!

– Gondoltam rá, hogy akár egy nagyobb lakást is vehetnék, de egyedül megvagyok a kicsiben.

Utazgatni jobban szeretek.

Egyre jobban tetszik a felfogása, az életszemlélete, a pozitív kisugárzása, s megint átjár a melegség, hogy ha többször is találkozunk az elkövetkezendő időszakban, hamarabb gyógyulok ki a válás utáni traumámból. Áldott szerencse, hogy összehozott bennünket a sors. Pedig leginkább ő

kezdeményezett. Én csak nem utasítottam vissza. Most viszont úgy tűnik, nekem van nagyobb szükségem rá.

– Itt leparkolok – nézelődik, hogy hol lenne megfelelő hely a kocsinak. Nekem aztán tökmindegy.

Ha nem én vezetek, akkor nem érdekelnek az ilyen apróságok. Különben is, teljesen elgémberedtem, pedig szűk órát sem utaztam. Miután kiszállok a kocsiból, mélyen magamba szívom a friss erdei levegőt, s kezdem jól érezni magam, a másnaposságom lassan szétoszlik. Az erdő csodaszép, csodálkozom, hogy senki nincs itt, pedig hét vége van, s a tavasz is kicsalogatja már az embereket a kuckóiból. Felveszem a hátizsákot, valóban elég nehéznek bizonyul. Ezzel szemben, Linda könnyedén repíti hátára a sajátját. Még mielőtt bezárná a kocsit, szólok, hogy meggondoltam magam, s kiveszek pár cuccot belőle. Tényleg nem is tudom, hol volt az eszem, minek pakoltam kötelet, zseblámpát, két flakon vizet, és több tábla csokit az útra. Bedobálom a hátsó ülésre, és örülök, mert lényegesen kevesebbet kell így emelnem.

Elindulunk a kijelölt szakaszon, de pár száz méter után a zsebéhez kap, s a homlokára csap tenyerével:

– A kocsiban hagytam a telefonom!

– Vársz valami fontos hívást? – kérdezem méltatlankodva, mert semmi kedvem visszamenni vele, se várakozni rá.

– Nem, a lépésszámláló miatt… azt mondtad, nincs letöltve a telefonodra.

– Ó, igen… de mindegy… most nem fontos annyira…

– Visszaszaladok, egy perc – gyorsan leveszi válláról a hátizsákját, s megiramodik visszafelé. Én pedig nagy fejcsóválások közepette felemelem a zsákját, s lépegetni kezdek az ösvényen tovább, gyönyörködve a természet megújuló csodájában. Hallgatom a madarak énekét, s élvezem a csendet, ami körülvesz. Valahonnan motorzaj hallatszik, gondolom, mások is jönnek kirándulni. Mégis kicsit ideges vagyok, mert ahhoz képest, hogy azt mondta Linda, siet, egyáltalán nem úgy tűnik. Persze, az is lehet, hogy közben pisilnie kellett és ezzel húzza az időt. Ami azt illeti, már nekem is nagyon kell.

Ha visszajön, akkor keresek egy helyet valamelyik bokor mögött. Kicsit visszafordulok a kanyarig, hátha feltűnik. Sehol senki. Ha még ötvenméternyit visszamegyek, akkor pontosan rálátok a fekete Alfa Romeo-ra. A telefonomra nézek. Hiába is, mert nem tudom megállapítani, mennyi idő telt el azóta, hiszen nem figyeltem indulási időpontunkat. Na, jó. Nem vacakolok, visszamegyek. S ahogy arra a pontra érkezek, ahonnan beláthatom az autót, rémület fog el. Nincs se autó, se Linda. Ez valami rossz vicc! Nem emlékszem rendesen? De hiszen ott parkolt le, tudom! Ekkora szemét nem lehet, hogy elmegy egy másik helyre parkolni, és közben nem szól… vagy egyáltalán… Páni félelem kerít hatalmába hirtelen. Istenem! Egyedül vagyok! Hevesen ver a szívem, visszamegyek a parkolóhelyig, de semmi nyomot nem találok. Kiveszem a telefonom a zsebemből, hívom. Kicseng, de nem veszi fel. Körülnézek. Most mi van? Ez vicc? Meggyorsítom lépteim, szaladni kezdek a házak irányába. Túl súlyosak a hátizsákok, és most érzékelem igazán a plusz kilóim nehezékét. Egy gyors önostorozás még átvillan agyamon: – Ameddig Ray számítógépezett, igazán kimehettél volna futni!

Nem kellett volna a másik szobában kuksolnod és szomorkodnod egész nap! Itt van az eredmény!

Kapkodva veszem a levegőt. Egyre közelebb van a ház, s feltűnik egy fehér autó is a közelben.

Valamelyest megnyugszom, hogy emberek között vagyok mégiscsak, de ez még nem teljes biztonság.

Most veszem észre, hogy az a ház egy panzió, s éppen most fordítják meg a Zárva táblát az ajtó üvegén.

Egy középkorú nő nyitja az ajtót, s kicsit nyugtalanul néz rám.

– Kérem, hölgyem! – rebegem, s közben lihegek – A barátnőm eltűnt!

A nő nem méri fel a helyzet súlyosságát, félreáll utat engedve nekem, én pedig leroskadok az első

székre.

– Mi történt?

Néhány percnyi kapkodás után sikerül elmondanom a rövid történetet.

– Nyugodjon meg, hölgyem, ez még nem számít eltűnésnek… – rendkívüli nyugalommal mondja, látszólag megkönnyebbül. A pult mögé megy, s törölgetni kezdi a mosogatóból frissen kiszedett poharakat, amiken amúgy sem látszik egy csepp víz se.

– De hát nem érti?

– Nézze, hölgyem, tényleg kissé furcsa, hogy elillant a barátnője, de ez esetben talán éppen magáért kellene aggódnia és nem a barátnője miatt.

Úgy hangzanak ezek a szavak, mintha hideg zuhanyt kapnék. Linda kitervelte ezt az egészet?

Miért tette volna? Elmerengek gondolataimban, s kicsit összerezzenek, amikor leteszi elém a kávét.

– Igya meg, jót fog tenni!

– Köszönöm, nagyon kedves! – iszogatni kezdem, valóban jólesik a forró, erőt adó ital. Csak majd bepisilek. – A mosdót hol találom?

– Hátul, balra – mutatja kezével az irányt.

Megkönnyebbülve ülök vissza az asztalhoz, ugyanakkor nyugtalanul is. Hideg vízzel megmosakodtam ugyan, ez szinte semmit se segített se a másnaposságomon, se a helyzetemen.

– … azért jobban megválogathatná a barátnőit – néz rám kétkedően.

– Jelentenem kell a rendőrségen.

– Tegye azt! Szerintem, nem fogják komolyan venni.

Kezd idegesítő lenni az asszony, nagyon lefokozza a történet súlyosságát.

Előveszem a telefonom, és hívom a rendőrséget. Most összeszedetten beszélek. Rögzítik az adataimat, és azt tanácsolják, hogy keressem őket újra, amennyiben huszonnégy órán belül nem jelentkezik. Nem hiszem el! Tényleg nem veszi komolyan az ügyet senki?

Közben pár vendég érkezik, akiknek kiszolgálása elvonja a nő figyelmét. Felkönyökölök az asztalra, s homlokomat megtámasztom ujjaimmal, próbálom összeszedni a gondolataimat. Nem sikerül. Csak idegesebb vagyok, hiába próbálom nyugtatni magam, egyszerűen nem megy.

Tehetetlennek érzem magam. Miára gondolok, hogy esetleg felhívhatnám, de igazán nem akarok kellemetlen perceket okozni a kislányomnak. Azt már tudom, hogy lőttek a mai túrának, és egyelőre azt sem tudom, hogyan kerülök haza, de legalább emberek között vagyok. Lehet, hogy valóban túlreagálom az egészet? Nem is ismerem valójában… hátha rossz hírt kapott valahonnan, és sietve kellett távoznia? Legbelül is érzem, hogy csak áltatom magam. Nem lehetett semmi annyira sürgős, hogy egy telefonbeszélgetésre ne futotta volna… Valami más történt, és nem tudom, hogy mi.

A kis csoport a másik asztalnál foglalt helyet. Betölti a helyiséget a friss sültburgonya illata.

Nincs mire várnom, talán a kinti levegő kicsit észhez térít. A pultnál senki nincs, de szeretném megköszönni az asszony kedvességét, és nem akarok úgy elmenni, hogy ne fizessem ki a kávémat –

hát nyújtogatom a nyakam a konyha felé. Ő kinéz bentről, s tekintetünk találkozik.

– Köszönöm a kedvességét, asszonyom! – mondom kicsit hangosabban, hogy biztosan meghallja.

Ő integet, valószínűleg nem hagyhatja ott a krumplit.

– A kávét szeretném kifizetni!

A teremben mindenki rám figyel egy pillanatra, de aztán folytatódik a csevegés.

– Ajándék! – kiáltja ki az asszony – vigyázzon magára! Minden jót!

– Köszönöm! Viszontlátásra!

Kint nyugalom árad mindenhonnan, s a tavaszi levegő pillanatig jó érzéssel tölt el.

Visszakanyarodok az ösvényre. Reménykedem, hogy ott látom majd a fekete Alfa Romeo-t, s Lindát a kocsinak dőlve, ahogy épp engem próbál hívni telefonon. Hiába meresztem a szemem. Se kocsi, se Linda. Visszakecmergek a panzió felé, mellette van a buszmegálló. Valahogyan haza kell jutnom. Vár otthon Miss Lou.

Felszállok a buszra, s lezuttyanok az első ülésre. Szaladva érkezik egy férfi, lihegve köszön és hátrébb megy. Egy öreg néni is igyekszik, bár a motor jár, és hallatszik az ajtócsukódást jelző

csipogás. Felevickél ő is végül, aztán elindulunk. Leseprek arcomról egy könnyet. Megpróbálom hívni újból Lindát. Az is lehet, hogy ezúttal felveszi. Nem… nem veszi fel. Nem baj, otthonról írok majd Facebookon. Lehet, hogy van valami magyarázata erre az egészre.

Hátra dőlök. Az otthoni koszos, elhanyagolt házamra gondolok, amire ráfér egy alapos takarítás.

És otthon van Miss Lou is, aki már nagyon vár engem. Kóvályog a fejem, hányingerem támad. Nem fogok inni többet! – döntöm el – És nem fogok önsajnálattal élni tovább! Rendbe kell hoznom az életem!

Délután kettőre érek haza. Miss Lou elősompolyog a ház mögül, és égbe meresztett farokkal simul a lábamhoz. Megsimogatom a füle tövét, mire dorombolni kezd. Ahogy kinyitom az ajtót, megcsap a büdös, erjedt, áporodott szag. A látvány lesújtó. Tényleg, annyira röstellem magam Linda előtt is!

Ledobom a hátizsákokat a földre, kibújok a túrabakancsomból, s miután lehúzom a wc-t és kezet mosok, a hűtőt kémlelem. Rettenetesen éhes vagyok. Onnan is erős bűz árad, felfedezek egy doboz romlott tejet benne, amit fintorogva veszek ki és dobok el. Találok a fagyasztóban egy pizzát. Az most jól jön! Mikróba teszem, s amíg megmelegszik, a számítógépemhez rohanok. Belépek a Facebookra. Írok Lindának. „Hívj fel, Linda! Remélem, tudsz magyarázatot adni a hirtelen eltűnésedre!”

Mohón fogok neki a pizza elfogyasztásához. Másnapos vagyok, jól esne egy sör, de nem iszom.

Inkább főzök egy friss kávét. Az legalább ébren tart, és nem leszek tőle nyomott. Amíg fő a kávé, előveszek egy nagy fekete szemeteszsákot, beledobálom a szekrényről a szemetet, aztán a hűtőből is kiszedek csaknem mindent, beleértve a hűtött söröket is. A szobákat végigfésülöm, és miután befejezem a hulladékgyűjtést, bekötöm a zsákokat, s kicibálom az udvarra. Hétfőn elviszi a kukáskocsi.

Eléggé elfáradok estére, és még mindig semmi hír Lindáról. Leülök a géphez. Megnézem a névjegyében a munkahelye nevét. Rákeresek a neten, megtalálom a honlapot. Van pár elérhetőség is. Remélem, nem kerül rá sor, de ez az utolsó remény. Hétfőn dolgoznia kell. Ha addig nem jelentkezik, majd ott megtalálom.

Próbálom felidézni Austint a suliból. Nagyon sármos fiú volt, mindenki csodálkozott, hogy Cingárral kezd ki. Övé lehetett volna a világ legcsinosabb lánya… és ő mégis Lindát választotta. Egy időben éreztem, hogy rám is felfigyel. De nekem nem volt elég önbecsülésem. Nem is mertem arra gondolni, hogy randizni hívhat. Azt gondoltuk, Cingárt hamar elhagyja úgyis, hiszen nem illenek össze. Valóban úgy lett. Én megismerkedtem Ray-jel, s innentől végképp nem érdekelt már egy fiú se… Csak azért méláztam el ezen az egészen, mert az is lehet, hogy Linda Austinnal van éppen.

Hiszen elmesélte, mennyire odavan még mindig érte. Jó lenne ráírni a Facebookon. Ismerősnek jelölöm. Pár perc múlva értesítést kapok a visszajelölésről. Megnyitom az üzenőfalat, és bepötyögöm:

– Szia, remélem, emlékszel rám. – Válasz érkezik:

– Szia! Igen, emlékszem rád. Hogy vagy?

– Nem túl jól.

– ?

– Lindáról van szó.

– ?

– Nincs nálad?

– Nincs. Miért lenne? Elváltunk már egy éve.

– Ok. Tudom, csak azt hittem…

– Baj van?

– Igen. Túrázni indultunk ma kettesben, és Linda visszafordult a kocsihoz a telefonjáért. Nem láttam többé. Van ötleted, hol lehet?

– Fogalmam sincs. Nem is tudom megmondani, mikor láttam utoljára…

– Linda azt mondta, odavagy érte, és szeretnél kibékülni vele.

– Ez nem igaz! Linda hazudik!

Kicsit elgondolkodom a jellemén. Hát lehet, hogy nem a legőszintébb fajta…

– Itt vagy?

– Igen, vagyok.

– Ha már itt tartunk, szeretnék valamit elmondani neked.

– Rendben, mondd.

– Hát, nem itt… és nem így…

– Esetleg telefonon?

– Jobb lenne négyszemközt.

– Miről van szó?

– Majd elmondom.

– Holnap a Promenade étteremben?

– Jó lesz.

– 14-kor?

– Rendben. Ott leszek.

– Akkor szia.

– Szia!

Felállok a számítógép mellől, s lehuppanok a kanapéra. Dörzsölni kezdem homlokom két ujjammal. Izgatott vagyok. Vajon mit akar mondani? És miért vezetett félre Linda? Egyáltalán, ki hazudik?

Jess

Az ízlésesen berendezett és kellemes hangulatot árasztó étterem egyik asztalánál ülök, és minduntalan az ajtóra szegzem tekintetem. Kicsit korábban érkeztem, annyira izgatott vagyok, nem tudtam otthon maradni. Még így is jó sok időt töltöttem el a sétálgatással, mígnem eldöntöttem, hogy bejövök. Egy pohár martinit kortyolgatok. Hát persze, hogy lemondtam az italról, hiszen megfogadtam magamnak, csak most ez egy különleges alkalom. Nem is gondoltam egy percig se, hogy ez valamiféle randi, vagy ehhez hasonló, hiszen Linda elmondása alapján Austin szíve még mindig a barátnőmért dobog. Valamit mondani akar nekem Austin, valamit tudatni akar velem. Nem akarok magánnyomozósdit játszani, de nagyon felkavar az eset, és szinte bármit hajlandó vagyok megtenni, ami közelebb visz a megoldáshoz.

Az órámra nézek, aztán az ajtóra. Egy magas, jóvágású férfi lép be nagy svunggal, s kicsit nyugtalan érzés cikázik át rajtam. Ő az! Felállok és intek, hogy magamra vonjam a figyelmét. Hosszú ballonkabátot visel, szürke ing, élére vasalt nadrág van rajta. Nem úgy néz ki, mint egy testneveléstanár, inkább, mint egy sármos színész, aki detektívfelügyelőt játszik. Egyenesen rám néz, és nyújtja a kezét:

– Szia, Jess! Elnézést a késésért!

– Szia! Hát nem is késtél… én jöttem túl korán… – enyhe mosollyal oldom magamban a feszültséget.

A kabátot leveszi magáról, s a szék karjára dobja. A pincér, aki eddig a legközelebbi boltív mögül figyelt, komótosan hozzánk lépked, és felveszi a rendelést. Ő halat és bort, én salátát rendelek.

Kellemes a férfi kisugárzása, s fiatalos, életerős külseje még dob egyet a vonzerején. Nem tudom milyennek lát ő. Közben önértékelésemet próbálom emelni a gondolattal, hogy sikerült az elmúlt két napban rendet raknom az otthonomban. Sikerült elmennem fodrászhoz, egész fiatalos frizurát vágatnom, sőt be is festettem mézszőke színűre a hajam. Felvittem egy diszkrét sminket az arcomra, sokkal jobban érzem magam a bőrömben így.

– Borzasztóan sajnálom, hogy Lindának eme sajnálatos ügye kapcsán találkozunk.

– Nézd, Jess, a tárgyra térek… tudom, hogy fájdalmas, amit mondani fogok, de tudnod kell, hogy Linda nem az a nő, akinek ismered.

– Hogyan? – kérdőn nézek rá, kicsit meglep a kijelentése.

Közben felszolgálja a pincér az italt, majd az ételünket.

– Saláta és hal – mutat villájával a tányéromra, majd a sajátjára – érdekes, mindkettő diétás, és rendkívül egészséges. Te szereted a halat? – kérdezi, de én még az előző kijelentésének hatása alatt állok.

– I… igen, nagyon szeretem…

– Akkor miért választottál salátát?

– Mert a salátát is szeretem, és hát… mi tagadás? Van pár fölösleges kilóm, szeretném leadni.

– Semmiféle fölösleges kilót nem látok rajtad! – mondja, és szívemet melengeti a hangja – de ha

gondolod, edzésben segíthetek.

– Ó, kedves vagy! Majd átgondolom…