Fordította és a jegyzeteket írta
Marsó Paula

Párbeszédek

– részlet –

Barbarus hic ego sum, quia non intelligor illis.
Itt én vagyok a barbár, mivel nem értenek meg engem.
OVIDIUS: TRISTIA. X, V, 37.

TYPOTEX

A fordítás a Centre National du Livre és a Babits Mihály műfordító ösztöndíj segítségével készült.

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap a kiadói program keretében támogatta.

Jean-Jacques Rousseau:
Rousseau, juge de Jean-Jacques. Dialogues
Hungarian translation © Marsó Paula, 2020
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2020
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

A szöveget az eredetivel összevetette
Angyalosi Gergely és Kovács Ilona

ISBN 978 963 493 108 9

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Kovács Ilona
Könyvterv: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Intés

Ha volna merszem kérni valamit azoktól, akikhez eljut
ez az írás, azt kérném, hogy mielőtt említést tesznek
róla, vagy bármilyen lépésre szánják el magukat
vele kapcsolatban, olvassák végig az egészet;
mivel azonban előre látom, hogy ez a kegy
nem adatik meg nekem, inkább
hallgatok, és mindent
a gondviselésre
bízok.

Az írás
témájáról és
alakjáról

Sokszor elmondtam már, hogy ha nekem valakiről olyan képet festettek volna, mint amilyet rólam mutattak a kortársaimnak, én nem úgy viselkedtem volna az illetővel, ahogyan ők tették. Erre persze senki sem kapta föl a fejét, és a legkisebb jelét sem láttam annak, hogy bárki kíváncsi lett volna rá, mi okból és miben tért volna el a viselkedésem másokétól. Ebből arra következtettem, hogy a nyilvánosság bizonyos volt abban, hogy lehetetlen igazságosabban és tisztességesebben viselkedni, mint ahogy velem viselkedett, azaz hipotézisem szerint tévedés lett volna figyelmen kívül hagyni véleményüket. Sőt, a nyilvánosság magabiztosságában egyfajta lenéző fölényességet véltem felfedezni, amelyet csakis az erények szeretete diktálhat, amelyre maga a közvélemény és szellemi vezetői is oly kényesek ebben az ügyben. Megfoghatatlan rejtély volt ez számomra, amelyet nem tudtam összeegyeztetni a saját érveimmel, s ez arra késztetett, hogy beszéljek ez utóbbiakról, alávetve azokat bárki válaszainak, aki hajlandó engem kijózanítani: ha ugyanis tévedek, annak következményei lesznek; kénytelen vagyok rosszat gondolni a környezetemről; márpedig semmi sem áll tőlem távolabb, mint hogy igazságtalan és hálátlan legyek azokhoz, akik felnyithatják a szememet, akik méltóbb megfontolásokra inthetnek, hogy a méltatlankodást elűzze a jóérzés és elismerés kíséretében a hála, emlékeztetve kötelességemre. Mindazonáltal más oka is van annak, hogy tollat ragadtam. Az írásban érezhető egy másik, ennél is lényegibb és nem kevésbé jogos szándék. Azt biztosan állíthatom, hogy itt már nincs helye a reménynek vagy akár a vágynak, hogy a felettem ítélkezők végre igazságot szolgáltassanak nekem, ezt eddig is megtagadták, és örökre kitartanak elhatározásukban.

Különös zavart észleltem, amikor vállalkozásomhoz fogtam! Nem az okozott gondot, hogy érzéseimet érvekkel támasszam alá, hanem hogy az ezekkel ellentéteseket elképzeljem és egy látszólagos méltányosság szerint járjak el még akkor is, ha ugyanezt a másik oldalon nem érzékelem. Mindeközben azt láttam, hogy Párizs, Franciaország és Európa egésze végtelen magabiztossággal lép fel velem szemben, s teszi mindezt olyan új keletű és számomra értelmezhetetlen maximák alapján, hogy nem feltételezhettem azt, hogy ennek az egyhangú közmegegyezésnek – legalább látszólag – nincs valami értelmes alapja; továbbá, hogy egy egész nemzedék örömmel fordul el a természetes világosságtól, valamint kész erőszakot tenni az igazságosság valamennyi törvényén, a józan ész valamennyi előírásán, cél, ürügy és belátható nyereség nélkül, pusztán azért, hogy egy rögeszmét dédelgessen, amelynek sem okát, sem célját nem tudom megérteni. A mélységes és egyetemes csönd, amely nem kevésbé felfoghatatlan, mint a rejtély, amelyet eltakar, s amelyet több mint tizenöt esztendeje1 olyan gonddal rejtegetnek előlem, hogy azt inkább nem is minősíteném, elérte célját; ebben az ijesztő és rettenetes csöndben elvesztettem minden tájékozódási pontot, fogalmam sincs, kitől kérhetnék felvilágosítást különös helyzetemről. Pusztán saját feltételezéseimre hagyatkozhattam, de semmit sem találtam, ami magyarázatot adott volna a velem történtekre, s úgy éreztem volna, hogy az igazsághoz is van némi köze. Amikor erős jelzések nyomán olykor már úgy véltem, hogy megtaláltam az összeesküvés hátterét, célját és kitervelőit, a feltételezésekből annyi abszurd dolog született, hogy kénytelen voltam elvetni őket, s mindazon gondolatok, amelyeket képzeletem kínnal-keservvel a helyükbe állított, úgyszintén nem állták ki a próbát.2

Egy kimérával való hadakozás helyett, hogy ne sértsek meg egy egész nemzedéket, kénytelen voltam észérveket feltételezni a mindenki által jóváhagyott és elfogadott véleményben. Minden erőmmel azon voltam, hogy megkeressem és elképzeljem, mi csábította el a sokaságot, és ha semmit sem találtam, ami ezt indokolta volna, az Ég a tanúm rá, hogy ez nem az eltökéltség vagy a kitartás hiánya miatt történt, s hogy mindent végig gondoltam, ami ezzel kapcsolatban felmerült bennem. Erőfeszítésem nem járt sikerrel, így végül elfogadtam az egyedüli lehetséges álláspontot – lévén, hogy számomra ismeretlen és érthetetlen egyedi indítékokkal nem tudok vitázni –, és kibékültem azzal az általános hipotézissel, amely minden indítékot magában foglal. Valamennyi lehetséges feltételezés közül azt választom, amelyik nekem a legkedvezőtlenebb, és a legjobb az ellenfeleimnek, s ebben a helyzetben, amennyire csak lehet, alkalmazkodom azokhoz a manőverekhez, ahhoz a bánásmódhoz, azokhoz a rejtélyes utalásokhoz, amelyek innen-onnan eljutottak hozzám, és megnézem, hogy mi lett volna részükről a leginkább igazságos és észszerű bánásmód velem szemben. Kénytelen voltam mindent felhozni, ami csak mellettük szól, mert ez volt az egyetlen módja, hogy kihámozzam azt, amit ténylegesen mondani akarnak, és így is tettem, minden plauzibilis érvet és álokoskodást felsorakoztattam védelmükben, magammal szemben pedig minden elképzelhető terhelő bizonyítékot. Ennek ellenére bevallom, hogy elég gyakran szégyenkeztem azokon az érveken, amelyeket a szájukba adtam. Tiszta szívből és minden igyekezetemmel azon voltam, hogy jobbakat találjak, már csak azért is, mert egyik se állta volna ki a válaszaimmal való szembesítést, melyek közvetlenül az igazság első alapelvéből származnak, a józan ész alapvetéséből, és alkalmazhatók minden olyan lehetséges esetben, amelyik hasonlít az enyémhez.

A párbeszédes forma a legalkalmasabb arra, hogy ütköztessük az érveket, ezért választottam ezt. Megengedtem magamnak azt a szabadságot,3 hogy ebben a beszélgetésben ismét felvegyem a családnevemet, melyet a nyilvánosság jónak látott elvenni tőlem, és példáját követve harmadik személyben nevezem meg magamat, a keresztnevemen, amelyre erőszeretettel lerövidítenek. A másik beszélgetőtársamnak egy Franciát választottam, tisztességesen és kötelességtudón jártam el az általa viselt név iránt, hiszen tartózkodtam attól, hogy cinkos legyen valamilyen magaviseletben, amelyet helytelenítek, márpedig semmilyen igazságtalanságot nem követtem volna el, ha olyan személyiséget kölcsönöztem volna neki, amilyenként az egész nemzete viselkedik irányomban. Sőt, néha józanabb érzésekkel ruháztam fel, mint amit valaha is bármely honfitársánál tapasztaltam, és számomra örömteli, hazája számára pedig megtisztelő volna, ha többen követnék a példáját. Ha olykor bele is rángatom őt abszurd érvelésekbe, őszintén állíthatom, hogy ezt mindig saját magam ellenében tettem, és hiszem, egész Franciaországot kihívhatom, hogy találjon ennél szilárdabb érvelést, olyat, amelyik jogossá tehetné a velem szemben tanúsított sajátos bánásmódot, amelyet oly nagyra becsül.

Számomra végtelenül világos és tiszta volt, hogy miről akarok beszélni, ezért nagyon meglep szövegem terjengőssége, bőbeszédűsége, fecsegése, kuszasága. Bárki más megfogalmazásában eleven és erőteljes volna a szöveg, mely a tollam alatt lagymataggá és akadozóvá lett. Hiszen itt rólam volt szó, és saját magam érdekében már képtelen voltam mozgósítani azt az eltökéltséget és lelkierőt, ami egy jó szándékú embert kizárólag mások ügye kapcsán ösztönöz. Önmagam védelmének megalázó szerepe rangon aluli, s annyira méltatlan az érzéseimhez, hogy nehezemre esik felvállalni. De hamarosan kiderül majd, hogy nem is ezt a szerepet akartam betölteni. Képtelenség lett volna megvizsgálni azt, ahogyan a nyilvánosság velem bánik, ha nem gondolkodom el önmagamon ebben a helyzetben, amelynél nincs kegyetlenebb és szánalmasabb a világon. Szomorú és sötét gondolatokat kellett felvetnem, keserű és bántó emlékeket, olyan érzéseket, amelyeket a legkevésbé sem éreztem a magaménak, és ebben a fájdalmas levertségben kellett újra nekiveselkednem, valahányszor egy újabb sértés miatt legyűrtem a viszolygásomat, hogy ezt az annyiszor félbehagyott írást újrakezdjem. Képtelenség folyamatosan művelni egy ilyen gyötredelmes munkát, ezért rövid pillanatokra nekiveselkedtem, rögtön leírtam, ha valami eszembe jutott, ezen nem változtattam, olykor tízszer is leírtam, ha valami tízszer jött föl, soha nem tartottam észben, mit írtam le korábban, de ez is csak akkor tűnt fel, amikor elolvastam egyvégtében az egészet, s ahogy az előbb mondtam, most már késő, hogy bármit is helyrehozzak. A harag olykor lendületet ad a tehetségnek, de az undor és a szívfájdalom visszaveti; és miután elolvasták könyvemet, jobban érzik majd, hogy e kínos munkát folyamatosan ebben az állapotban kellett végeznem.

Volt még valami, ami tovább nehezítette a dolgomat; állandóan önmagamról kellett beszélnem, igazságosan és valóságosan, magasztalás és lekicsinylés nélkül. Mindez nem probléma, ha a nyilvánosság méltó tisztelettel bánik valakivel: ez esetben nem is kell ezzel foglalkoznia. Hallgathat anélkül, hogy megalázkodna, és őszintén azonosulhat azokkal a tulajdonságokkal, amelyekkel általában felruházzák. Ám aki úgy véli, hogy kijárna neki az elismerés és a tisztelet, és akit a nyilvánosság kénye-kedve szerint torzít el és rágalmaz, önmaga hogyan találja meg azt a hangot, amely igazságot szolgáltatna neki? Beszéljen magáról a megérdemelt, de általánosan megtagadott elismerés hangján? Kezdjen el kérkedni azokkal a tulajdonságokkal, melyeket magáénak vall, és amelyeket mindenki megtagad tőle? Az igazság ilyesfajta prostitúciója nem annyira a gőgről, mint hitványságról tanúskodna. Az öndicséret, még a legszigorúbb igazságosság szempontjait is figyelembe véve, inkább önmagunk alázása, mint megbecsülése volna, és vajmi kevés emberismeretről tanúskodna, ha azt hinnők, hogy ezzel a tiltakozással kimozdíthatjuk az embereket tévedésükből, amelyben jól érzik magukat. Ezekben az esetekben az elszánt és megvető hallgatás helyesebb és inkább ízlésem szerint való lett volna, ez azonban nem felelt volna meg a céljaimnak, mivel azt szerettem volna megmutatni, hogy ha másvalaki volnék, milyen szemmel néznék arra az emberre, aki én vagyok. Igyekeztem méltányosan és elfogulatlanul elvégezni ezt a nehéz feladatot, próbáltam nem hibáztatni a nyilvánosság elképesztő vakságát, kerültem, hogy olyan érdemekkel kérkedjek, melyeket tőlem megtagad, hogy olyan bűnöket valljak magaménak, amelyeket nem követtem el, és amelyeket erőszeretettel tulajdonítanak nekem. Szerettem volna egyszerűen megmagyarázni, hogy milyen következtetésre jutottam volna az enyémhez hasonló alkat gondos tanulmányozása után egy másik ember esetében. Ne írják a javamra, ha visszafogottságot és mértékletességet találnak ezekben a leírásokban. Állítom, hogy egy kicsivel több szerénységre lett volna szükségem, hogy sokkal nagyobb megbecsüléssel beszéljek magamról.

Amikor láttam, hogy milyen rémesen hosszúak lettek a párbeszédek, megpróbáltam többször is lenyesegetni egyes részeket, kigyomlálni a gyakori ismétlődéseket, rendet és logikát teremteni a szövegben; de képtelen voltam kiállni ezt az újabb tortúrát. Olvasás közben olyan élénken éltem meg balsorsom fájdalmát, hogy az elnyomta az olvasáshoz szükséges figyelmet. Képtelen vagyok arra, hogy bármit is kihúzzak, két mondatot összekapcsoljak, vagy két ötletet egymással összevessek. Sorról sorra haladok a szöveg olvasásában, miközben szívem sajog és megszakad. Ismétlődő és merőben értelmetlen erőfeszítések után feladom ezt a munkát, amire alkalmatlannak érzem magam, és jobb híján, átírom ezeket a formátlan próbálkozásokat, amelyeket kijavítani már nem áll módomban. S ha akadna még bármi javítani való rajta, akkor sem vállalkoznék rá, ha a világ minden kincsét ajánlanák fel. Sőt, le kell mondanom számos sokkal jobban és szebben megírt gondolatomról is, amelyeket szétszórt fecnikre jegyzeteltem, bízva abban, hogy gyerekjáték lesz beillesztésük; a levertség azonban olyan mértékben eluralkodott rajtam, hogy már ez az egyszerű feladat sem megy. Végül is nagyjából elmondtam, amit akartam, igaz ugyan, hogy az ismétlés és a rendezetlenség káoszába süllyedt, de benne van: a jóhiszemű emberek meg fogják találni. Azok pedig, akik csak kellemes és gyors olvasmányra vágynak, s a Vallomásokat is ezért lapozták fel, akik a méltányosság és az igazság végett a legkisebb erőfeszítésre és összpontosításra is képtelenek, jobban teszik, ha nem fárasztják magukat ezzel az írással; nem ők azok, akikhez beszélni kívántam, és fütyülök rá, hogy tetszik nekik avagy sem: így legalább megkímélnek attól a végső megaláztatástól, hogy az életem nyomorúságát ábrázoló tablón egyesek jól szórakozzanak.

Mivé lesz ez az írás? Mi hasznom származhat belőle? Fogalmam sincs, és ez a bizonytalanság nem enyhíti kétségemet, mely munka közben kísértett. Akik a markukban tartanak, azok kezdettől fogva tudnak róla, és úgy vélem, mostani helyzetemben esélytelen megakadályozni, hogy könyvemet előbb vagy utóbb meg ne szerezzék.1 A dolgok természetes menetének megfelelően, minden erőfeszítésem merő hiábavalóság. Nem tudom, hogy milyen sorsot szán nekem az Ég, de a legvégsőkig reménykedem abban, hogy nem hagyja el az igazak ügyét. Bárkinek a kezébe is juttatja e lapokat, ha jövőbeli olvasóim között akad egyetlen nyíltszívű ember, az nekem elegendő, és soha nem fogom megvetni az emberi nemet oly mértékben, hogy ebben a gondolatban ne találjak némi okot a reményre vagy a bizakodásra.

Marsó Paula

Az álmodozás
hivatásának
geneziséhez

Egy „koldus filozófiája”

Rousseau két, töredékes és rendkívül nagy hatású remekműve között lezárt egy óriási, a szélesebb olvasóközönség számára jószerével a mai napig ismeretlen és még hazájában is inkább csak érdektelenséggel fogadott kéziratot: a Párbeszédek – Rousseau, Jean-Jacques bírája című dialógust. Ismeretes, hogy a Párbeszédeknél korábban született Vallomásoknak nem készült el az utolsó könyve, valamint hogy a szerző utolsó írása, A magányos sétáló álmodozásai szintén töredékes mű. A Párbeszédekben Rousseau dekonstruálja annak a szerzőnek a portréját, akit a Vallomásokban oly élethűen megelevenített, és aki a Sétákban már nem törődik azzal a kérdéssel, hogy ez a portré élethű-e. Az illetőt akkortájt, némi megvetéssel és nem kevés dagályossággal, kortársai kettős keresztnevére rövidítve emlegetik. A megnevezés annyira elfogadott és általános, hogy a szerző a kötőjelet is kivonja hősének a nevéből: az ironikus névválasztással is kifejezve a közvélemény mindenekfelett álló hatalmát.

A Párbeszédek három, nagy lélegzetvételű fejezete lényegében küzdelem a „sötétség fala ellen”, amelyet a Vallomások elbeszélése szerint barátai húztak fel köréje az 1750-es évek végétől kezdődően. A Vallomások tizedik könyvében Rousseau összefoglalja elszigetelődésének történetét. Itt találjuk meg első nyomait annak az elképzelésnek, hogy barátai ellehetetlenítésére, elhallgattatására és lejáratására szövetkeztek ellene. Az összeesküvés-elmélet a Párbeszédek meghatározó kerettörténete, ezért érdemes hosszabban felidézni a gondolat genezisét, úgy, ahogy a Vallomásokban szerepel: „Megtudtam, hogy sötét bűnöket tulajdonítanak nekem, de sosem derült ki, hogy mik ezek a bűnök. Azt hiszem erre az időpontra rögzíthetem annak a tervnek a megalapozását, amelyet a velem rendelkezők elfogadtak (…) Igyekszem néhány szóval megmagyarázni, ami szemmel látható volt előttem e rejtett és homályos tervből. Nevem már híres és Európa-szerte ismeretes volt, mégis megőriztem régi, egyszerű szokásaimat. Halálos ellenszenvem minden iránt, amit pártnak, pártoskodásnak, szövetkezésnek neveznek, megőrizte szabadságomat és függetlenségemet; nem kötött semmi más, csak szívem vonzalma. Egyedül, idegenül, magányosan, támasz és család nélkül, rettenthetetlenül jártam az egyenes utat, nem hízelegtem senkinek, senkit sem kíméltem az igazság és valóság rovására. Mi több: két esztendeje magányba húzódtam, Párizstól négy mérföldnyire nemtörődömségem úgy elválasztott a fővárostól, mint a tengeren a Tinian-szigetén. Grimm, Diderot, Holbach ugyanekkor a forgatag közepén (…) nagyurak, nagy elmék, írók, jogtudósok, hölgyek között mindig nagy egyetértésben hallatták hangjukat.”1

A Párbeszédek nem pusztán egy háromszólamú apológia a szerző ártatlanságának védelmében, de egy balsejtelmű, erősen dramatizáló küzdelem a „sötétség műve” ellen, legfőbb ambícióját tekintve pedig egy „élve elföldelt hang” megőrzésének és feltámasztásának kísérlete. Tartózkodunk attól, hogy kórismereti fogalmakkal ragadjuk meg ezt a nagyszabású és a szerző életművét tekintve szokatlan2 vállalkozást, s állást foglaljunk az üldözési delírium kérdésében. Mindazonáltal vitathatatlan, hogy a Párbeszédek legtöbbet ismételt motívuma az összeesküvés-elmélet, s ha számos egyéb lendületes, invenciózus és lírai eszmefuttatás olykor megakasztja a kérlelhetetlenül retorizált, sötét és mélytónusú panaszdalt, minden téma és szakaszváltáskor a „sötétség művéhez” térünk vissza. Érdemes tehát fölidézni a történet kereteként szolgáló összeesküvés részleteit, hogy megértsük a Párbeszédek szerzőjének vízióját az „árnyak hármas falának” visszhangtalan, néma és örökéletű börtönéről.

Tudvalevő, hogy Grimm és Diderot (akiket a szöveg az összeesküvés fő kitervelőjeként tart számon) Rousseau közeli barátai voltak, és a Vallomások soraiból úgy tűnik, hogy eleinte inkább kicsinyes, személyes csetepatékban őrlődött fel az egymás iránti rokonszenv, nem világnézeti különbségek tették indokolttá a szakítást. Párizsi barátai eleinte rosszallták vidéki elvonulását, a szalonok világától való tüntetőleges távolmaradását. A „filozófus ligától” és enciklopédista barátaitól való elszigetelődést azonban súlyosbította a Voltaire-rel folytatott, helyenként öncélúnak tűnő viaskodás. Ennek a részleteire azért érdemes hosszabban kitérni, mert Voltaire jelentős mértékben formálta a korabeli közvélekedést, és Rousseau úgy vélte, hogy emlékezetének és életművének sorsára tartós hatással lesz az ellene folytatott hecckampány minősége. Hogy az összeesküvés-elmélet kérdésében Rousseau éleslátását rongálta-e túlzott érzékenysége, morális elszigeteltségét súlyosbította-e egzisztenciális kiszolgáltatottsága, azt nem tudjuk megítélni. Az azonban bizonyos, hogy páratlan történelmi érzékkel ismerte fel a személye ellen indított lejárató műveletek jelentőségét, a következő nemzedékek kitartó neheztelését az „ártalmas bolond” iránt, akinek személyiségjegyeit Voltaire dolgozta ki.

Amikor Rousseau Párizsban filozófusként az évszázad derekán színre lépett, mindent megtett azért, hogy az általa nagyra becsült és tisztelettel övezett Voltaire, a ferney-i pátriárka, figyelmét felkeltse. Voltaire ekkor már fölényesen uralkodott a kor szellemi világában; nemzetközi kapcsolatrendszere révén óriási szimbolikus hatalommal rendelkezett;3 ráadásul tehetős volt, egy vagyonos ember,4 aki Rousseau föltűnésekor már olyan befolyással bírt közéleti kérdésekben, hogy legfeljebb mulattatta a fiatal pályatárs csipkelődése.5 Első értekezését (Értekezés művészetekről és tudományról) követően a „genfi polgár” írótársaitól bírálatokban részesült, de nem támadták. 1755 körül megjelent második értekezésével (Értekezés az emberek közti egyenlőtlenség eredetéről és alapjairól) szintén csak ellenszenvet váltott ki Voltaire-ből, aki parodizálva köszönte meg írását: „Köszönöm, Uram, az emberiség ellen írott könyvét.” Rousseau nemcsak hogy számos, lényegi kérdésben szembeszállt filozófusbarátai elképzeléseivel, de megkérdőjelezte azt a társadalmi konszenzust, amelyre az enciklopédisták és az általuk képviselt vagyonos polgárság a maga prosperitását megalapozta. Polányi Mihály úgy véli, hogy Rousseau „minden gondolatának hallgatólagos alapja az a látomás volt, hogy egy új hős fog színre lépni (…), és ez a hős a nép volt”.6 Ez a vízió komor árnyékot vethetett Voltaire jövőképére is, aki ezt firkálja a második Értekezés lapjának szélére: „Íme, egy koldus filozófiája, aki azt akarja, hogy a szegények rabolják ki a gazdagokat.”

Egy kicsivel később, a genfi színházügy kapcsán kerül majd radikálisan szembe filozófusbarátaival, s így elszigetelődése visszafordíthatatlanná válik. D’Alembert az „Enciklopédia” Genf szócikkében (1757) helyteleníti a város színházépítéssel kapcsolatos, konzervatív politikai hozzáállását. Rousseau válasza a Genf szócikkre a Levél D’Alembert úrnak című 1758-as írása, melyben elítéli Voltaire legfőbb ambícióját, a színházalapítást, és olyan idealizált köztársaságként írja le Genfet, amelyben a színház létesítése és fenntartása megrendítené a közösség erkölcsi fundamentumát. Rousseau ekkor lesz először útban Voltaire számára, aki világossá teszi, hogy az enciklopédisták vállalkozását megtagadó áruló nem folytathatja irodalmi karrierjét büntetlenül. Voltaire nem hagy kétséget ambíciója felől: D’Alembert-nek írja 1761-ben: „Ez az őrült lehetett volna valaki, ha hagyja, hogy irányítsák. Diogenész kutyája akár még hasznos lehetett volna az irodalom számára…”7 A színházügyben Rousseau árulóvá lett, s Voltaire tudatja a világgal, hogy ezentúl Júdásként kell élnie.

Az 1762 nyarán az Emil és a Társadalmi szerződés elítélését követően kiadott genfi és párizsi elfogatóparancsok emigrációra kényszerítették az írót. Az akkor már száműzetésben élő filozófus ellen Voltaire névtelenül ad ki egy kis szöveget, amelyben egy buzgó kálvinista lelkész stílusában, a polgári erényeket magasztalva, a legvadabb rágalmakat szórja Rousseau fejére. A polgárok érzelmeinek (1764) eszmei mondanivalója a gyermekek lelencházba adásának története, amiről a névtelenül anekdotázó heccmester éppen Rousseau D’Alembert-hez írt leveléből tudott. Rousseau életének árnyékos oldalát bátran és a következményeket vállalva mutatta be barátainak, szó sem volt tehát arról, hogy kettős nyelvet beszélne, éppen hogy az észszerűtlenségig becsületes kívánt maradni. Morális meggyőződését, hogy az életet az igazságnak kell szentelni, „vitam impendere vero”, írói hitvallássá és filozófiai rendszerré emelte és úton-útfélen hangoztatta. Voltaire nem szemlélhette tétlenül a fiatalabb pályatárs emelkedő csillagát, aki nemcsak hogy nem akart progresszív fejlődést hirdető táborához tartozni, de élesen bírálta ennek programját. A hatalmi szervek és a cenzúra működésbe lépett Rousseau-val szemben, ideje volt megmunkálni a közhangulatot. Rousseau veszélyt jelentett, ráadásul politikai veszélyt, mivel az Új Héloïse levélregényének köszönhetően példátlanul széles körű népszerűségre tett szert. Voltaire megpecsételi Rousseau írásainak sorsát a „vissza a természethez” vulgáris lapszéli jegyzetével, amelyen a szerző a Párbeszédekben hosszasan méltatlankodik: „Az emberi természet azonban nem visszafelé halad, és soha nem térünk vissza az ártatlanság és egyenlőség korszakába, ha egyszer már eltávolodtunk tőle; ez is egyik, sokat hangoztatott elve. Így aztán föl sem merült benne, hogy a népes nemzeteket vagy a tekintélyes államokat a kezdeti egyszerűség állapotába kellene visszavinni, csak az, hogy meg kellene állítani, ha ez lehetséges, azoknak a fejlődését, amelyeket kicsinységük vagy helyzetük megkímélt attól, hogy szélsebesen rohanjanak előre a társadalmi fejlődésben, és az emberi nem romlásában. (…) Ehelyett makacsul egyre a szemére vetik, hogy el akarja pusztítani a tudományokat, a művészeteket, a színházakat, az akadémiákat, a világmindenséget pedig a kezdeti barbárság állapotába akarja visszasüllyeszteni. Holott ezzel szöges ellentétben mindig a már meglévő intézmények megőrzéséért kardoskodott, fenntartva, hogy lerombolásuk csak szélesre tárná a kaput a bűnök előtt, elvenné a még enyhülést hozó gyógymódokat, és a korrupciót szabadrablással helyettesítené” (Harmadik párbeszéd).

… … …

* * *

A Párbeszédek szövegének három kézirata ismert. Az első, úgynevezett londoni kézirat, amelyet a szerző Brooke Boothbyra bízott, a British Múzeumban található. A második, Moultou-nál elhelyezett írásművet Genfben, a harmadik, Condillacra bízott köteget Párizsban, a Bibliothèque Nationale-ban gondozzák. A Párbeszédek első kiadása a szerző halálát követően, 1782-ben Genfben látott napvilágot. Az első kritikai kiadásra 1959-ig kellett várni, Robert Osmont jegyzeteivel a párizsi Gallimard kiadó Pléiade sorozatában jelent meg. A francia kézirat első angol nyelvű fordítása 1990-ben készült el, ami jól jelzi a szöveg hosszú mellőzöttségét a nemzetközi Rousseau-recepcióban. A lap alján csillaggal jelölt feljegyzések Rousseau kommentárjai. Rousseau mondatai helyenként rendkívül terjengősek, gyakran egymást ellentételező, egymásnak felelgető belső tagmondatokból épülnek fel, ami a magyar olvasó számára valóságos útvesztőnek tűnhet. A szokatlan mondatszerkezetet azonban tiszteletben tartottuk és csak indokolt esetben módosítottuk. Meghagytuk a nagy kezdőbetűt az Urak leírásakor, valamint J.J. nevének Rousseau általi jelölését, aki keresztnevének használatakor ebben a szövegben elhagyta a kötőjelet. Fordításunk a párizsi GF Flammarion kiadó 1999-es kiadása alapján készült, melyhez Érik Leborgne készített jegyzeteket. A fordító ezen utószó megírásához 2015-ben az ermenonville-i Rousseau-park egy hónapos Bourse Odyssée alkotói ösztöndíjában részesült.

Végjegyzetek

Az írás témájáról és alakjáról

1 Rousseau az összeesküvés kezdetét 1757–1758-ra datálja. „Már több mint tizenöt éve vagyok ebben a különös helyzetben, s még mindig olyan, mint egy álom.” A magányos sétáló álmodozásai. Ford.: Réz Ádám. Magyar Helikon, Budapest, 1964, 8.

2 Lásd ehhez a Vallomások X. könyvét: „Megtudtam, hogy sötét bűnöket tulajdonítanak nekem, de sosem derült ki, hogy mik ezek a bűnök. A szállongó hírekből mindössze ezt a négy főbűnt szűrhettem le: 1. visszavonulásom falura, 2. szerelmem Hudetot-né iránt, 3. Épinay asszony Genfbe kísérésének megtagadása, 4. elköltözésem a Remetelakból. (…) Nevem már híres és Európa-szerte ismeretes volt, mégis megőriztem régi, egyszerű szokásaimat. Halálos ellenszenvem minden iránt, amit pártnak, pártoskodásnak, szövetkezésnek neveznek, megőrizte szabadságomat és függetlenségemet.” J.-J. Rousseau: Vallomások. Ford. Benedek István és Benedek Marcell. Magyar Helikon, Budapest, 1962, 481.

3 A szerencsétlen kimenetelű angliai tartózkodás után Rousseau illegálisan visszatér Franciaországba, és Conti herceg – aki befogadja Trye-i kastélyába – kimondott kérésére felveszi a Jean-Joseph Renou álnevet. 1767. június 21-től majd két éven keresztül így írja alá leveleit. 1770-ben ismét saját neve alatt jegyzi levelezését. Vö. 1770. február 26-i levél St. Germain úr részére. Lásd ehhez: Geoffrey Bennington: Dudding: Des noms de Rousseau. Galilée, Párizs, 1991.

Marsó Paula: Az álmodozás hivatásának geneziséhez

1 J.-J. Rousseau: Vallomások. Ford. Benedek István és Benedek Marcell. Magyar Helikon, Budapest, 1962, X. könyv, 481.

2 Írásaiban Rousseau nem alkalmazta a párbeszédes formát, holott az igen nagy népszerűségnek örvendett az enciklopédisták körében.

3 Különösen érdekes II. Katalin orosz cárnőhöz fűződő kapcsolata, akit az 1760-as években Európa legnagyobb zsarnokaként tartottak számon. Ismeretes, hogy Rousseau a lengyel alkotmány tervezett reformjáról elmélkedik, amikor Voltaire meleg hangon üdvözli Lengyelország megszállását: „Katalin ötvenezer embert küldött Lengyelországba, hogy megvesse ott a türelem és lelkiismereti szabadság alapjait. Egyedülálló dolog ez a világ történelmében.” Lásd ehhez Réz Pál: Voltaire világa. Európa, Budapest, 1981, 316.

4 Voltaire élelmiszer-szállító tevékenységgel szerzi vagyonát. Érdekes adalék ehhez Rousseau második Értekezéséhez készített jegyzete egy csirkefogó szállítmányozóról, aki bár mindenkit megkárosít, vagyonos ember lévén büntetlenül megússza az ügyet, „megerősítve ezzel a tulajdon és az egyenlőtlenség törvényét”. In: Értekezések és filozófiai levelek. Szerk.: Ludassy Mária, ford.: Kis János. Magyar Helikon, Budapest, 1978, 138.

5 „Mondd meg nekünk, hírneves Arouet, mennyi férfias és erőteljes szépséget áldoztál fel hamis érzékenységünknek…, s mibe került neked a galantéria a nagy dolgok terén.” J.-J. Rousseau: Első értekezés. In: Értekezések és filozófiai levelek. 28.

6 Polányi Mihály: Jean-Jacques Rousseau, avagy lehet-e egy társadalom szabad? [1953] In: Társadalomfilozófiai írások. Gondolat, Budapest, 1986, 244.

7 Raymond Trousson, Frédéric S. Eigeldinger: Dictionnaire de Jean-Jacques Rousseau. Voltaire-szócikk. Champion Classique, Párizs, 2006.

Lábjegyzetek

1 A Párbeszédek végén majd megtaláljuk ennek a szerencsétlen írásnak a történetét, s azt is, hogyan igazolódott be ez a jóslat.

Tartalom

Az írás témájáról és alakjáról

Első párbeszéd

Második párbeszéd

Harmadik párbeszéd

Az előző írás története

Marsó Paula: Az álmodozás hivatásának geneziséhez

Jegyzetek

Végjegyzetek [Marsó Paula]

Lábjegyzetek {Jean-Jacques Rousseau}

KEDVES OLVASÓ!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Kis Miklós – Kisantal Tibor, GNU GPL

www.interkonyv.hu