Fordította

BÍRÓ PÉTER

MÉLTATÁSOK

„Oates valószínűleg élete legfontosabb regényét írta meg.”

Newsday

„Félelmetes és letehetetlen… Hollywood olyan rémálomszerű formában elevenedik meg, mint Nathaniel West Sáskajárás című könyvében.”

The Wall Street Journal

„Lenyűgöző képzelőerővel jeleníti meg azokat a pokoli csatákat, amelyeket Monroe vívott saját magával.”

Playboy

„A Szöszi című művében Oates rátalált arra a karakterre és elbeszélésmódra, amely révén a teljes írói eszköztárát felvonultathatja… Ez az elbeszélői intenzitás már eddig is gyakran megjelent a műveiben, de mindeddig nem sikerült ennyire tökéletesen fenn is tartania egy ilyen terjedelmes regényben, és ráadásul olyan sodró nyelvi erővel, amelyre csak a pályájuk csúcsán járó írók képesek.

The Atlanta Journal-Constitution

„A Szöszi egy valódi, sodró erővel áradó mítosz, amelyben Marilyn egyszerre minden és semmi – egy Nagy Fehér Bálna, aki nem a természet, hanem a szerepjátszás vak hatalmát testesíti meg.”

GQ

„Oates ismét telibe talált. Ez a bosszútörténet a képzelet nagyszerűségéről szól. Marilyn önmagáról alkotott képét lerombolták. Most megérkezett a művész, aki visszahelyezi jogaiba Marilynt, a művészt. A művész nem csupán használja a testet és az élet tényeit, de túl is lép rajtuk.”

The New York Observer

„Joyce Carol Oates Marilyn Monroe életéről szóló ijesztő és rapszodikus regénye tele van az emberi szem és a kamera számára is láthatatlan titkokkal… Formabontó, megterhelő és figyelemre méltó olvasmány.”

Salon.com

„Joyce Carol Oates azzal, hogy köntörfalazás nélkül, őszintén a fikció eszközéhez nyúl, a legmerészebb módszert választja a Monroe-féle rejtély, átok megértéséhez. A Szöszi című regénye testes, zűrzavaros és ijesztő. Részben rémtörténet, részben kaleidoszkopikus intellektuális regény, részben pedig hatásvadász és kétes celebirodalom, és csak a legritkább esetekben nem magával ragadó.”

Laura Miller, The New York Times

„Oates műve, a Szöszi a csúcs közelében ér földet. Ambiciózus, komplex és erőteljes regény.”

Greensboro News and Record

„Ha előítélettel viseltet az életrajzi regények iránt, vagy egyszerűen csak úgy gondolja, hogy túl sok könyvet írtak már Marilyn Monroe-ról, itt az ideje félretenni az ellenérzéseit vagy pontosabban hagyni, hogy ez az áradóan képzeletgazdag és magával ragadóan olvasmányos mestermű elsöpörje őket… A Szöszi diadalmasan és ijesztően életszerűvé teszi ezt a már-már mitikus mesét.”

The Sunday Telegraph

„Joyce Carol Oates pontos és ihletett műve már-már boszorkányos. Mesterien építi fel a mitikus magasságokban járó szőkeség, az imádott és lenézett Marilyn Monroe életét. Lélegzet-visszafojtva figyeltem a kusza és szenvedélyes érzelmeket, amelyek akörül a vonzó és zavaros Norma Jeane körül kavarogtak, akinek perzselő kisugárzása beragyogta az egész világot és rémülettel töltötte el az őt leginkább szerető férfiakat.”

Jeanne Moreau

„Lehet ugyan, hogy a regény több mint 700 oldalas, de ha belekezd az ember, nehezen teszi le. Oates könyvét valami ellenállhatatlan és rémisztő erő röpíti előre, és még az sem igazán számít, hogy tudjuk, mennyire szomorú lesz a vége.”

The Commercial Appeal

„A Szöszi egyszerre epikus és impresszív, sőt lírai, és az intimnek tűnő apró részletekből egy mindenki számára hozzáférhető és nagyszabású egész áll össze.”

Brian Bouldrey

„Oates olyan sokszínű, amilyen szenvedélyes. A boksz esztétikájától a balhés Toxikus Ikrekig számtalan témával foglalkozott már, de ritkán annyira érdekfeszítő, mint amikor a képzelet és a valóság határvidékein jár. Legalább annyira felkavaró, mint amennyire figyelemre méltó élmény Oates szemén át új megvilágításban látni egy rengeteget tárgyalt eseményt és személyiséget.”

The Times (London)

Eleanor Bergsteinnek és Michael Goldmannek

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A Szöszi egy alapvetően az életből merített és teljes egészében a szinekdoché elvére épülő, fikciós mű. A számos nevelőintézet helyett, amelyben Norma Jeane megfordult, a Szöszi csupán egyet mutat be, és az is kitalált; a sok szerető, betegség, abortusz és öngyilkossági kísérlet és filmszerep közül mindössze néhány szimbolikus esetet mutat be.

Az igazi Marilyn Monroe valóban vezetett naplószerűséget, és valóban írt verseket vagy verskezdeményeket. Ezek közül mindössze két sor került be az utolsó fejezetbe (Segítség, segítség!), a többi vers kitalált. A „Marilyn Monroe összes művei” című fejezetben szereplő megjegyzések némelyike interjúkból származik, a többi kitalált, a fejezet zárósorai pedig Charles Darwin A fajok eredete című művének a konklúziójából származnak. A Marilyn Monroe-ra vonatkozó életrajzi tényeket nem érdemes a Szöszi-ben keresni, mert az nem történelmi források, hanem róla szóló életrajzok alapján készült munka. (A szerző a következő műveket használta: Fred Guiles, Legend: The Life and Death of Marilyn Monroe /Legenda: Marilyn Monroe élete és halála/, 1985; Anthony Summers, Goddess: The Secret Lives of Marilyn Monroe /Az istennő: Marilyn Monroe titkos életei/, 1986; Carl E. Rollyson Jr., Marilyn Monroe: A Life of the Actress /Marilyn Monroe: Egy színésznő élete/, 1986. Idekívánkozik még a Monroe-t mitikus alakként bemutató két személyesebb hangvételű munka: Graham McCann, Marilyn Monroe, 1987 és Norman Mailer, Marilyn, 1973.) A negyvenes, ötvenes évek Amerikájának – és elsősorban Hollywoodjának – politikai viszonyairól szóló könyvek közül Victor Navasky Naming Names (Mondjon neveket!) című munkája volt a leghasznosabb. A színészmesterséggel kapcsolatosan idézett és említett könyvek közül Mabel Todd, The Thinking Body (A gondolkodó test), Mihail Csehov, A színészhez és Konsztantyin Sztanyiszlavszkij, Egy színész felkészül és Életem a művészetben ténylegesen létező mű, A színész kézikönyve, A színész élete és A színészi játék paradoxona viszont kitalált. Az amerikai hazafi nagykönyve szintén fiktív mű. A „Kolibri”, majd a „Mindannyian elmentünk a fény birodalmába” című fejezetben kétszer is felbukkan egy részlet H. G. Wells Az időgép című regényének a végéről. A „Fürdés”, az „Árva” és az „Ideje férjhez menni” című fejezetekben Emily Dickinsontól, a „Tűzmanócska halála” című fejezetben Arthur Schopenhauer A világ mint akarat és képzet című művéből származó részletek szerepelnek. A „Mesterlövész” című fejezetben Sigmund Freud Rossz közérzet a kultúrában című művéből vett, nem szó szerinti idézet olvasható. A „Roslyn, 1961” című fejezetben Blaise Pascal Gondolatok című művéből idéztem.

A regényből – a jelen szövegváltozattól eltérő – részleteket közölt a Playboy, a Conjunctions, a Yale Review, az Ellery Queen Mystery Magazine, a Michigan Quarterly Review és a TriQuarterly. Köszönet e folyóiratok főszerkesztőinek.

Külön köszönettel tartozom Daniel Halpernnek, Jane Shapirónak és C. K. Williamsnek.

Ahogy áll a sötétség kellős közepén a színpadi
lámpa fénykörében, tökéletesen egyedül érzi
magát… Ez a közönség előtti magány…
Az előadás alatt akár több ezer néző
előtt is bármikor visszahúzódhat ebbe a körbe, mint csiga a házába… És bárhova megy, magával viheti.

KONSZTANTYIN SZTANYISZLAVSZKIJ

Egy színész felkészül

A színpad szakrális tér, olyan hely, ahol a színész nem halhat meg.

MICHAEL GOLDMAN

A színész szabadsága

A zsenialitás nem adottság, hanem kiút, amit az ember reménytelen helyzetekben talál ki.

JEAN-PAUL SARTRE

Prológus

1962. AUGUSZTUS 3.

EXPRESSZKÜLDEMÉNY

Jött a Halál, tepert végig a tintaszínű esti fénybe hanyatló körúton.

Jött a Halál, és mint egy rajzfilmben, szinte szállt a föld felett az egyszerű postásbiciklijén.

Jött a Halál, nem tétovázott. A Halált nem lehet lebeszélni. Sietős neki. A Halál vadul tapossa a pedált. A Halál egy „Expresszküldemény, vigyázat, törékeny” feliratú csomagot visz az ülése mögé rögzített erős drótkosárban.

Jött a Halál, rutinosan cikázva, csúnya kerékpárjával áthajtott a Wilshire és La Brea kereszteződésén, ahol az útfelújítási munkálatok miatt a Wilshire két, nyugati irányba tartó sávja egyre szűkült.

A Halál annyira gyors. A Halál rá se bagóz a vadul dudáló középkorúakra.

A Halál csak röhög, Baszd meg, haver! Meg te is! Aztán mint Tapsi Hapsi, elhúz a vadonatúj, csillogó-villogó, hatalmas autócsodák mellett.

Jött a Halál, és egyáltalán nem zavartatta magát Los Angeles szmogos, punnyadt levegője miatt, a szülőföldje, Dél-Kalifornia forró, radioaktív levegője miatt.

Igen, láttam a Halált. Előző éjjel róla álmodtam. Mint már annyi éjszakán. Nem féltem.

Annyira nem volt benne semmi különös, ahogy jött a Halál. Jött a Halál annak a semmilyen biciklijének a rozsdás kormányára dőlve. Jött a Halál a Cal Tech feliratú pólójában, a frissen mosott, de vasalatlan khaki sortjában, a mezítlábra felhúzott edzőcipőjében. Jött a Halál az izmos vádlijával, a szőrös lábával. A csontosan görbülő gerincével, a kamaszkori pattanások apró krátereivel az arcán. A Halál ideges volt, az agyába nyilallt a szélvédők krómozott peremén kardsuhintásként meg-megvillanó napfény.

Újabb dudaszó harsant a kefefrizurásan, rágógumizva tovasuhanó Halál nyomában.

A Halál rutinból nyomja. Munkanapokon és – persze pótdíj fejében – szombat-vasárnap is.

Hollywood Postaszolgálat. A halál házhoz vitte a sürgős küldeményeket.

A Halál váratlanul jött Brentwoodba! A Halál csak suhant az augusztusban szinte tökéletesen elnéptelenedett Brentwood családi házai között. Oda sem nézett a megejtő hiábavalósággal és alapossággal ápolt kertekre. Csak tekert, mindig így csinálta. Alta Vista, Campo, Jacumba, Brideman, Los Olivos… A Fifth Helena Drive nevű zsákutcáig. Pálmafák, murvafürtök, vörös futórózsák. Rothadó virágok illata. A napsütésben felperzselt gyep szaga. Elkerített kertek, akácfák. Felhajtók. Ablakok, az erős napfény miatt teljesen leengedett rolók.

A Halálnál lévő küldeményen nem volt feladó, csak címzett:

„MM” RÉSZÉRE

12305 FIFTH HELENA DRIVE

BRENTWOOD CALIFORNIA

USA

„FÖLD”

Most, hogy már a Fifth Helenán járt, a Halál komótosabban pedálozott. A Halál a házszámokat figyelte hunyorogva. A Halál rá sem nézett többet a furcsa, megcímzett küldeményre. A csomagolás is furcsa volt, használtnak tűnő, fényes, nyalókamintás csomagolópapírt használtak, a készen kapható fehér selyemmasnit átlátszó ragasztószalaggal rögzítették a dobozra.

A doboz 20 × 20 × 25 centis lehetett, és olyan könnyű, mintha üres lenne. Lehet, hogy csak selyempapírral tömték tele?

Nem. Ha megrázta az ember, lehetett érezni, hogy van benne valami. Egy lágy peremű, talán szövetből készült valami.

Így történt, hogy 1962. augusztus 3-án kora este a Halál becsengetett a Fifth Helena Drive 12305 alatti házba. A Halál a baseballsapkájával törölte le az izzadságot a homlokáról. A Halál szaporán, türelmetlenül rágógumizott. Nem hallott mozgást odabentről, de nem hagyhatta ott azt a nyomorult csomagot az ajtó előtt, mert szüksége volt az aláírásra. Csak az ablakon kivezetett légkondicionáló gyenge duruzsolását hallotta. Nem egy rádió szól odabent? Aprócska, spanyolos stílusú ház volt, afféle földszintes „hacienda” hamis vályogfalakkal, narancssárgás cserepekkel. A leengedett rolókon finom, szürkés por ült. Szűkös és kicsi volt, mint egy babaház, tökéletesen passzolt Brentwoodhoz. A Halál másodszor már jó hosszan csengetett, és ezúttal ajtót is nyitottak neki.

Átvettem a Halál kezéből a csomagot. Azt hiszem, tudtam is, hogy mi az. Hogy kitől jött. Amikor megláttam a nevet és a címzést, elnevettem magam, és gondolkozás nélkül aláírtam a papírt.

A gyerek

1932–1938

A CSÓK

Ez a film, amit egész életemben néztem, de sohasem jutottam a végére.

Majdnem úgy hangzott, mintha azt mondta volna: Ez a film az életem.

Amikor az anyja először vitte el magával, két- vagy hároméves lehetett. Annyira izgalmas, hogy a legelső emlékei a Hollywood Boulevardon működő Grauman’s Egyptian moziról szóltak. Mindez még sok-sok évvel azelőtt történt, hogy képes lett volna bármit is felfogni a filmek történetéből, akkoriban még csak a mozgás, a hatalmas vásznon folyamatosan hullámzó mozgás nyűgözte le. Akkoriban még nem tudott olyasmit gondolni, hogy ez maga az univerzum, amelyre az élet megszámlálhatatlan és megnevezhetetlen formái vetülnek ki. Hányszor, de hányszor akart volna visszatérni az elveszett gyermek- és kislánykorába ezután a film után sóvárogva, amelyre – bár mindig más címen és mindig más színészekkel vetítették – azonnal ráismert, mert mindig a Világszép Hercegnő és a Titokzatos Herceg szerepelt benne. A fordulatos események során egymásra találtak, majd elszakadtak, hogy aztán ismét találkozzanak, majd újra és újra elváljanak, egészen addig, amíg csak a film lassanként el nem kezdett a végéhez közeledni, a muzsika egyre hangosabb, egyre áradóbb nem lett, ők pedig már-már forró ölelésben forrtak össze.

Persze nem lett mindig jó vége. Soha nem tudhatta az ember. Időnként az egyik a másik halálos ágyánál térdelt, hogy csókkal búcsúzhasson el a halottól, és még ha a hercegnő (vagy a herceg) túl is élte a szerelme halálát, nyilvánvaló volt, hogy már nem maradt értelme az életének.

Mert a filmek sztoriján kívül nincs értelme az életnek.

És az elsötétített mozitermen kívül nincsenek sztorik.

Csak annyira bosszantó volt, hogy sohasem látta a film végét!

Mert mindig közbejött valami: felbolydult a terem, kigyulladtak a fények, üvölteni kezdett a tűzriasztó (Lehet, hogy nem is tűz volt? Vagy mégis? Egyszer biztos, hogy érezte a füstszagot), és megkértek mindenkit, hogy hagyja el a termet, de az is előfordult, hogy találkozója volt, és el kellett indulnia, vagy egyszerűen elnyomta az álom, átaludta a végét, és csak akkor tért magához kábán, amikor kigyulladtak a fények, és a többiek szedelődzködni kezdtek körülötte.

Vége? Vége van? Az meg hogy lehet?

Még felnőtt nőként is tovább kereste a filmet. Besurrant egy-egy moziba a város egy-egy ismeretlen szögletében vagy egy-egy idegen városban. Rossz alvó volt; nyugodtan vehetett jegyet az éjszakai előadásra, vagy akár az elsőre is, kora délelőttre. Nem menekült a saját élete elől (bár az – ahogy a felnőtt életnek már csak szokása azoknál, akik megérik – egyre érthetetlenebbnek tűnt), inkább zárójelbe tette magát azon belül, és úgy próbálta feltartóztatni az időt, ahogy a gyerek akarja lefogni az óra mutatóit: erővel. Amikor belépett a lesötétített moziterembe (ahol időnként állott popcorn-, hajszesz- és fertőtlenítőszer-szag csapta meg az orrát) olyan izgatottan bámult fel a vászonra, mint egy csitri, hogy láthassa Ó, csak még egyszer! a gyönyörű szőke nőt, akin mintha nem fogott volna az öregség, aki úgy élt a testébe zárva, ahogy egyetlen másik nő sem, aki olyan kecses volt, amilyen hétköznapi halandó nem is tud lenni, akinek nem csupán a ragyogó tekintetéből sugárzott a tündökletes fény, de a bőréből is. Mert nekem a bőröm a lelkem. Amúgy persze nincs lélek. Az emberi gyönyör ígéretét látjátok bennem. Beosont a moziba, keresett egy helyet a vászonhoz közel, aztán átadta magát a filmnek, amely – mint egy csak félig-meddig felidézhető visszatérő álom – egyszerre volt ismerős és tökéletesen ismeretlen. A színészek jelmeze, a frizurája, sőt az arca, hangja is változik az évek múlásával, ő pedig, ha nem is tisztán, csak töredékesen, de képes felidézni a saját elveszett érzéseit, a gyermekkora magányát, amit csak részben volt képes csillapítani a hatalmas, fényes vászon. Az a másik világ, amelyben élni kellene. De hol van az igazán? Eljött az a nap, az a pillanat, amikor rájött, hogy a Világszép Hercegnő, aki azért volt annyira gyönyörű, mert gyönyörű volt és mert ő volt a Világszép Hercegnő, arra ítéltetett, hogy mások szemében keresse önmaga létének az igazolását. Mert nem azok vagyunk, akinek mondják, hogy vagyunk, ha nem mondják meg. Ugyebár?

Felnőttes nyugtalanság, növekvő rettegés.

A film sztorija, bár ismerős, vagy nagyjából annak tűnik, bonyolult és zavarba ejtő. Lehet, hogy csak úgy sietősen, hanyagul odakenték. Lehet, hogy csak viccnek szánták. Lehet, hogy tulajdonképpen csak a jelenben felvillanó emlékképekről van szó. Vagy jövőképekről. A Világszép Hercegnőről a premier plánok túlságosan intimek. Kívül akarunk maradni a többieken, nem akarunk belülre kerülni. Bárcsak mondhatnám, hogy az ott, az én vagyok! Az a nő, az a valami a vásznon, az az, ami én vagyok. De nem láthatja előre a végét. Egyetlenegyszer sem látta az utolsó jelenetet, soha nem látta, ahogy lepereg a stáblista. Pedig tudja jól, hogy a mindent lezáró filmes csók után ebben rejlik a film titkának a megoldása. Ahogy az élet titkának a megfejtéséhez a boncoláskor kiemelt szervek jelentik a kulcsot.

De egyszer talán eljön a pillanat, talán éppen ma este, amikor kissé kifulladva letelepszik a második sor kopott és mocskos plüssülésébe az egyik lepukkant környék egyik öreg mozijában, ahol a drága cipője talpához ragadó padló követi a föld görbületét, ahol csak néhány, jobbára magányos alak üldögél a nézőtéren, ő pedig könnyű szívvel gondol arra, hogy az álruhájában (sötét napszemüveg, mutatós paróka és esőkabát) senki sem ismeri majd fel, és hogy életének egyetlen szereplője sem tudja, hogy itt van, és nem is sejti, hogy hol lehet. Végig fogom nézni. Most az egyszer! De miért? Fogalma sincs. Tulajdonképpen máshol kellene lennie, valahol várják. Többórás késésben van, és lehet, hogy autót is küldtek érte, hogy kivigye a reptérre. Hacsak nem többnapos, többhetes késésben van, mert felnőttként valahogy egyre dacosabban viszonyul az időhöz. Mert mi más lenne az idő, ha nem a többiek velünk szembeni elvárásai? Egy játék, amiből akár ki is szállhatunk. A Világszép Hercegnőt – feltűnt neki – ugyanígy összezavarta az idő. A film sztorija. Az ember a többiektől kapja a végszót. De mi van akkor, ha azok nem adják? Ebben a filmben a Világszép Hercegnő már nem az az igazi ifjonti és hamvas szépség, de persze még mindig gyönyörű, a bőre hófehér és tündököl a vásznon, ahogy kiszáll a taxiból egy szélfútta utcán; álcázza magát, sötét napszemüvegben, fényes barna parókában és derékban szorosan összehúzott esőkabátban van, miközben a kamera közelről veszi, ahogy besiet egy moziba, vesz egy szólójegyet, besurran a sötét terembe és leül a második sorban. Mivel ő a Világszép Hercegnő, a többiek persze felpillantanak rá, de nem ismerik meg; talán csak egy szép, bár hétköznapi nőnek nézik, egy ismeretlenül is ismerős idegennek.

A film már elkezdődött, ő pedig leveszi a napszemüvegét, és azonnal belefeledkezik. A fejét hátraszegve, a tekintetében kissé riadt, gyermeki áhítattal bámul fel a vászonra. A fények úgy játszanak az arcán, mint a víz tükrén megcsillanó napsugarak. Annyira elmerül a látványban, hogy észre sem veszi, hogy a Titokzatos Herceg követte a moziba; a kamera elidőz rajta, ahogy hosszú percek óta feszülten áll az egyik oldalajtó kopott bársonyfüggönye mögött. Szép arcát homály fedi, a tekintetében türelmetlenség. Sötét öltönyt visel nyakkendő nélkül, puhakalapja kissé félrecsapva ül a fején. Amikor megszólal a zene, sietősen elindul és odahajol hozzá, a második sorban ülő gyönyörű nőhöz. Súg neki valamit, ő pedig döbbenten megfordul. A csodálkozása őszintének tűnik, bár nyilván ismeri a forgatókönyvet; legalábbis eddig a részig, sőt talán még valamivel tovább is.

Szeretlek!

Sohasem szerettem mást, csak téged.

A hatalmas vásznon hullámzó fényben a nagyság mindörökre letűnt korát idéző érzelmek ülnek ki a szerelmesek arcára. Mintha megtörve, akár az életük árán is, de végig kellene játszaniuk a jelenetet. És végig is fogják játszani! A herceg elszántan a Világszép Hercegnő tarkójára fonja a kezét, hogy magához húzza. Mert az övé. Mert akarja őt. Milyen erősek, milyen hidegek az ujjai és milyen furcsa fény csillog a szemében, amit sohasem látott még ennyire közelről.

Mint már annyiszor, felsóhajt és csókra nyújtja tökéletes arcát a Titokzatos Hercegnek.

A FÜRDÉS

A született színész már a kora gyermekkorban megnyilvánul, mert kora gyermekkorban érzékeljük először misztériumként a világot. A szerepjátszás összes fajtája a misztériummal szembesülő ember rögtönzéséből származik.

T. NAVARRO

The Paradox of Acting (A színészet paradoxona)

1

– Látod? Ez az ember az apád.

1932. június elseje jeles nap volt, Norma Jeane hatodik születésnapja, és a kaliforniai Venice Beach varázslatos, vakító fehér fényben vibráló reggelre ébredt. A Csendes-óceán felől érkező friss, csípősen hűvös szélben alig lehetett érezni a sósan poshadt víz és a partra vetett szemét szagát. És mintha csak őt is a szél hozta volna, megérkezett Anya. Anya az ő beesett arcával, az érzékien vörös ajkaival, a ceruzával húzott szemöldökével eljött Norma Jeane-ért a Venice Boulevardon málladozó romos épülethez, ahol az a nagyszüleivel élt.

– Norma Jeane, gyere!

És Norma Jeane futott, szaladt Anyához. Szokatlan és csodálatos érzés volt, ahogy apró, párnás keze ott pihent az anyja fekete csipkekesztyűbe bújtatott kezében. Mert nagymama keze egy elhasznált öregasszonykéz volt és a nagymama szaga öregasszonyszag, Anya illata viszont olyan mámorítóan jó volt, mint a meleg, cukros limonádé íze.

– Gyere ide, Norma Jeane, egyetlenem…

Mert Anyát Gladysnek hívták, és Gladys volt a gyerek vér szerinti anyja. Már amikor úgy akarta. Amikor volt hozzá ereje. Amikor a stúdióval szembeni kötelezettségei lehetővé tették. Mert Gladys élete „három helyett már-már négydimenziós” volt, „nem olyan sakktáblaszerűen lapos”, mint a legtöbb emberé. Így aztán Della nagymama ingerült tiltakozása ellenére Anya diadalmasan kiterelte Norma Jeane-t a hagymától és a mosószappantól és a tyúkszemkrémtől és a nagyapa pipadohányától bűzlő harmadik emeleti lakásból, és nem is foglalkozott a felháborodott öregasszonnyal, aki úgy rikácsolt, mint egy félőrült komikus a rádióban.

– Gladys, most éppen kinek az autójával jársz? Nézz rám, lányom!… Be vagy tépve? Részeg vagy? Mikor hozod vissza a kicsikémet?… A fenébe is, várjál már! Veszem a cipőm és lemegyek én is!… Gladys!

És akkor Anya elővette a kiszámítottan őrjítő szopránját és azt énekelte, hogy „Qué sera, sera”, aztán pedig Anya és lánya, mint két vásott kölyök, úgy viharzottak le vihogva kétemeletnyit a lépcsőkön, mintha csak egy lejtős hegyoldalban futottak volna, hogy aztán kifulladva, egymás kezét szorongatva kijussanak a házból, ki a Venice Boulevardra, ahol a mindig más autóval érkező Gladys aznapi meglepetés autója parkolt a járda mellett. Azon a gyönyörű, sziporkázóan fényes júniusi 1-i napon az a csodaautó, amit Norma Jeane mosolyogva vehetett szemügyre, egy ütött-kopott, habját vesztett mosogatólé színű Nash volt, aminek a ragasztószalaggal megerősített utasoldali ablakát pókhálószerűen futották be a hajszálvékony repedések. Csodálatos autó volt így is, és mivel Gladys fiatal volt és izgatott, bár általában ritkán ért Norma Jeane-hez, akkor mégis felkapta a két csipkekesztyűs kezével, és beemelte az autóba – „Hopszla, kicsikém!” –, mintha csak a Santa Monica-i móló óriáskerekébe ültette volna be, hogy aztán elkerekedett szemmel, szívdobogva szállhasson fel az égbe. Gladys erősen becsapta az ajtót, ellenőrizte, hogy sikerült-e bezárni (mert dolgozott benne az ősi félelem, az Anya félelme, hogy útközben kinyílik az ajtó, és a Lány eltűnik, mint a némafilmek gyanútlan hősei a csatornanyílásban). Aztán beült a kormány mögé, valahogy úgy, ahogy Lindbergh ült be Szent Lajos Szellemének a pilótafülkéjébe, felbőgette a motort, sebességbe tett a váltót, és nekilódult, hogy besoroljon a forgalomba. A szederjes arccal, testesen, kifakult pongyolában, visszérharisnyában és öregasszonycipőben érkező Della nagymama éppen ekkor bukkant fel a ház kapujában, és olyan szívbe markolóan vicces volt, mint Chaplin keménykalapos, sétapálcás ágrólszakadt kisembere.

– Várj! Várj már! Te… Te drogos, neked elment az eszed!… Elfoglak tiltatni tőle!… Hívom a rendőröket!

Fel sem merült, hogy várjanak. Azt már nem!

Levegőt is alig kaptak!

– Ne foglalkozz a nagyival, kicsim! Ő némafilm, mi meg már hangosak vagyunk.

Gladys, aki a gyerek vér szerinti anyja volt, úgy érezte, hogy egy ilyen rendkívüli napon semmi sem állhat az anyai szeretet útjába. „Végre érezte magában az erőt” és néhány dollárt is félretett, úgyhogy – ahogy azt meg is ígérte – eljött Norma Jeane-ért a születésnapján (A hatodik? Már? Úristen, de nyomasztó!). „Akár esik, akár fúj, egészségben, betegségben, míg a halál el nem választ. Esküszöm! Még a megnyíló Szent András törésvonal sem tarthatta volna vissza Gladyst, ha ilyen hangulatba került. „Az enyém vagy. Olyan vagy, mint én. Téged, Norma Jeane, senki sem vehet el tőlem, mint a többi lányomat.”

De ezeket az elszánt és rettenetes szavakat Norma Jeane nem, nem hallotta, egyáltalán nem, mert a rohanó szél messzire sodorta őket.

Ez a nap, ez a születésnapja lesz az első, amiről tiszta, pontos emlékei maradnak. Ez a csodálatos nap, amit vagy Gladysszel töltött, akiből időnként Anya lett, vagy Anyával, akiből időnként Gladys. Törékeny, madárszerűen élénk, mozgékony nő volt szúrós tekintettel és – maga mondta így – ragadozómosollyal. Az a fajta, akinek az ember egyből a bordái között érezte a könyökét, ha túl közel merészkedett hozzá. Ha az orrán fújta ki a sűrű, fehéren fénylő füstöt, az pont úgy görbült, mintha elefántagyarai nőttek volna, úgyhogy ilyenkor nem igazán merte semminek sem szólítani az ember, „mamának” vagy „anyunak” meg főleg nem – Gladys már régen betiltotta ezeknek az „okádni valóan cuki” szavaknak a használatát –, és alaposabban ránézni sem volt érdemes.

– Te meg ne bámulj így! Csak semmi közeli, amíg fel nem készülök rá!

Ezekben a pillanatokban Gladys hidegen éles nevetése a fagyott jégtömbbe csapódó csákány hangjára emlékeztetett. Norma Jeane egész életében, az alatt a harminchat év és hatvanhat nap alatt, amit Gladys túlélt, úgy emlékezett erre a gyönyörű napra, mintha pici babaként bele lett volna applikálva egy nagyobb baba hasában ügyesen, erre a célra kialakított üregbe. Vágytam másfajta boldogságra? Nem, csak arra, hogy egyszerűen vele legyek, meg talán arra, hogy hozzábújjak és ott is aludjak az ágyában, ha megengedi. Annyira szerettem. Tulajdonképpen volt másik olyan születésnapja is, amit Norma Jeane bizonyíthatóan együtt töltött az anyjával, az első mindenképpen ilyen volt, bár arra az alkalomra csak a fényképek segítségével tudott visszaemlékezni. BOLDOG ELSŐ SZÜLINAPOT, NORMA JEANE BABA! – állt a kézzel írt papírcsíkon, amely úgy pihent a nedvesen csillogó szemmel hunyorgó, teliholdképű, gödrösen pufók, a hullámos szőke hajába tűzött szaténcsíkokkal ácsorgó kislány vállán átvetve, mint a tengerparti szépségversenyek győzteseinek járó selyemszalag; a fényképek olyan homályosak és gyűröttek voltak, mint a réges-régi álmok, nyilván Gladys egyik barátja készítette őket, mert a nagyon fiatal, nagyon csinos, de lázas tekintetű Gladys is feltűnt rajtuk, amint bubifrizurásan, a fülénél kunkorodó kis hajtincsével és Clara Bow-t idézően telt ajkával úgy, olyan görcsösen szorongatja az ölében az ő tizenkét hónapos „Norma Jeane”-jét, ahogy a nagyon törékeny, nagyon értékes tárgyakat szokás: tiszteletteljes megilletődöttséggel, sőt örömmel, elszánt büszkeséggel, sőt szeretettel. Valaki az összes kép hátoldalára odafirkantotta az 1927. június 1-i dátumot. A hatéves Norma Jeane-nek azonban nem volt több emléke arról az alkalomról sem, amikor megszületett – mindig meg akarta kérdezni Gladyst vagy a nagyit arról, hogy Te hogyan születtél meg? Az valami olyasmi, amit az ember maga csinál? –, amikor az anyja huszonkét órás „folyamatos pokoljárás után” (Gladys így emlegette a vajúdást) a világra hozta a Los Angeles Megyei Közkórház térítésmentes szülészetén, ahogy arra sem emlékezett, hogy Gladys a szíve alatt lévő „speciális zsebben” hordozta őt nyolc hónapon és tizenegy napon át. Egyszerűen képtelen volt visszaemlékezni! Ezért is nézegette izgatott örömmel a fotókat, ha Gladysnek éppen olyan kedve volt, és kiborította őket az aktuálisan bérelt „rezidenciájában” álló akármilyen ágyára terített bármilyen takaróra, és ugyanúgy fel sem merült benne, hogy ne ő lenne a képeken szereplő gyerek, ahogy egész életemben én is abból tudtam, hogy ki vagyok, hogy a többiek mit mondtak rólam és milyen néven szólítottak. Ahogy Jézust is csak mások által látjuk, halljuk és értjük az evangéliumokban. Én is mások, olyanok szemén keresztül akarom látni az életemet és annak az értékét, akiknek az ítéletében mindig is jobban megbíztam, mint a sajátomban.

Gladys a lányára pillantott, akit nem látott már vagy… mindegy, szóval hosszú hónapok óta, majd ridegen rászólt:

– Ne legyél már ennyire feszült! Ne nézz úgy rám, mintha két pillanaton belül belerohannék valakibe és rommá törném az autót, neked pedig szemüveget kellene hordanod utána, és vége lenne a világnak… És próbálj meg nem fészkelődni, mint egy kis kígyó, akinek pisilnie kell! Tőlem aztán ilyesmit nem tanulhattál! Nem fogok balesetet csinálni, ha attól félnél, mint a röhejes nagyanyád. Megígérem.

Gladys a kislányra sandított, a tekintete egyszerre korholt és kényeztetett, mert Gladys ilyen volt: ellökte magától az embert és magához vonzotta. Csendesebben folytatta:

– Anyának van egy meglepetése a számodra. Otthon vár.

– Egy… egy meglepetés?

Gladys halványan elmosolyodott a kormány mögött.

– Hova… hova megyünk, mam… anya?

Norma Jeane a boldogság apró üvegszilánkjait érezte a nyelve alatt.

Gladys a hőség ellenére is elegáns csipkekesztyűt viselt, hogy megvédje az érzékeny bőrét. Vidáman a kormányra csapott.

– Hogy hova megyünk?… Figyelj csak! Jártál te már egyáltalán az anyád hollywoodi otthonában?

Norma Jeane zavartan elmosolyodott, próbálta végiggondolni. Volt már ott? Mintha burkoltan az lett volna az egész mögött, hogy Norma Jeane mulasztott el valami nagyon fontosat, és hogy ezzel árulást követett el, csalódást okozott. A helyzet mégis az volt inkább, hogy Gladys elég sűrűn költözött. Volt, hogy szólt Dellának, és volt, hogy nem. Az élete bonyolult volt és titokzatos. Hol a tulajokkal és a társbérlőkkel akadtak gondok, de adódtak „anyagi” és „karbantartási” problémák is.

Előző télen rövid, de erős földrengés rázta meg Hollywoodnak azt a részét, ahol lakott, ő pedig két hétre lakás nélkül maradt, úgyhogy kénytelen volt barátoknál meghúzni magát, de egyáltalán nem szólt Dellának. Ugyanakkor viszont Gladys mindig Hollywoodban lakott. Vagy Nyugat-Hollywoodban. A stúdióbéli munkája miatt kénytelen volt. Merthogy a Stúdió „állandó szerződéses” alkalmazottja volt (a „Stúdió” Hollywood és így az egész világ legnagyobb produkciós cégeként volt ismert, és több szerződtetett csillaggal büszkélkedhetett, „mint ahány csillag az égen van”), tehát nem ő rendelkezett a saját életével… – Kicsit úgy, mint a katolikus apácák, akik „Jézus menyasszonyai”. – Gladys a lánya tizenkét napos kora óta kénytelen volt másra bízni őt, általában a nagyanyjára, és heti öt dollárt fizetett a teljes ellátásért. Kőkemény élet volt, fárasztó és szomorú, de mit tehetett volna a stúdióbeli hosszú, sőt gyakran dupla műszakok mellett, mert mindig ugrania kellett a főnöke egyetlen szavára… szóval, hogy is tudott volna gondoskodni egy kisgyerekről?

–  Nem tűröm, hogy bárki is ítélkezzen felettem! Lenne csak az én helyemben! Vagy az övében! Igen, az övében!

Gladys különös indulattal beszélt. Lehet, hogy a saját anyját, Dellát büntette. Amikor veszekedtek, Della „eszelősnek” – vagy drogosnak? – nevezte Gladyst, Gladys pedig üvöltött, hogy ez hazugság, rágalom: soha életében nem fogyasztott marihuánát, még csak a füstjét sem lélegezte be. – És ez duplán igaz az ópiumra. Soha! – Della túl sok vad, alaptalan baromságot hallott a filmesekről. Az igaz, hogy Gladyst időnként elragadta a lelkesedés. Olyankor mintha tűz perzselne belülről. Csodálatos! És az is igaz, hogy máskor viszont rátört az, amit „nyomottságként”, „gomolygó sötétségként”, „pokolként” emlegetett. Mintha olvadt ólom töltené meg a lelkem, végigcsorog rajta, aztán megkeményszik. Gladys ettől még fiatal és elragadó nő volt, akit rengeteg barát vett körül. Férfi barátok. Olyanok, akik meglehetősen összezavarták az érzelmi életét. „Ha ezek a fickók békén hagynának”, Gladys remekül lenne. De nem hagyták, úgyhogy Gladysnek rendszeresen gyógyszert kellett szednie. Receptre kapható vagy, időnként, mindenféle fickók által beszerzett gyógyszereket. A saját bevallása szerint Bayer aszpirint szedett, amit nagy mennyiségben is jól viselt, és mindig a kávéjába tette, mint a kockacukrot. – Így egyáltalán nem érzem az ízét.

Aznap reggel Norma Jeane azonnal látta, hogy Gladys éppen „felfokozott” hangulatban van: szórakozott, jókedvű, vicces és szeszélyesen kiszámíthatatlan, mint a huzatban táncoló gyertyaláng. Viaszfehér bőréből olyan meleg sugárzott, mint a nyári napon felhevült aszfaltból, és a szeme!… a szeme kihívó volt, ide-oda rebbent, a pupillája hatalmasra tágult. Ez volt az a tekintete, amit annyira szerettem. Nem tudtam belenézni. Gladys szórakozottan, gyorsan vezetett. Gladysszel autózni olyan volt, mint dodzsemezni a vurstliban: kapaszkodni kellett. A szárazföld belseje felé robogott, egyre távolodott Venice Beachtől és az óceántól. Az északra, a La Cienega felé ment, végül pedig ráhajtott a Sunset Boulevardra, amit Norma Jeane megismert, mert hasonló alkalmakkor már járt arra az anyjával. Gladys szinte padlóig nyomta a gázpedált, az ütött-kopott Nash pedig egyre hangosabban zörögve robogott velük. Átcsörömpöltek a villamossíneken, az utolsó pillanatban, hatalmas fékezéssel álltak meg a piros lámpáknál, amitől az idegesen nevetgélő Norma Jeane fogai kellemetlenül összekoccantak. Egy-egy alkalommal Gladys autója egészen a kereszteződés közepéig csúszott, és olyankor, mint a filmekben, hatalmas dudálás, kiabálás kezdődött, lendültek a középső ujjak; hacsak nem magányos, férfi sofőrök ültek az autóban, mert azok barátságosabb dolgokat mutogattak. Többször is előfordult, hogy Gladys nem állt meg a rendőr sípszavára, inkább elmenekült. – Én aztán nem csináltam semmi rosszat! Nem hagyom, hogy terrorizáljanak!

Della szívesen emlegette fel viccesen, dühösen, hogy a lánya „elveszítette” a jogosítványát, ami azt jelentette, hogy… De mit is igazán? Hogy elhagyta, ahogy mindenki el szokta hagyni a dolgait? Vagy ottfelejtette valahol? Vagy a rendőrök vették el tőle egyszer, amikor Norma Jeane nem volt ott, hogy megbüntessék?

Norma Jeane egy dolgot mindenképpen tudott. Azt, hogy nem meri megkérdezni Gladyst.

A Sunset Boulevardról lehajtottak egy keresztutcába, aztán még egybe, és végül kilyukadtak a La Mesára, ami egy szűk és nyomasztó utca volt, amelyen egymást követték a kisboltok, a kisvendéglők, a bárok és a lakóházak. Gladys azt mondta, hogy ez „még egy nagyon új környék, amit ugyan még csak most kezdtem el felfedezni, de máris megszerettem”. Gladys azt is elmagyarázta, hogy a Stúdió „mindössze hatpercnyire van autóval”. „Személyes okokból” költözött oda, de túl bonyolult lenne most elmagyarázni, Norma Jeane meg fogja látni… – Ez is a meglepetés része. Gladys egy stukkókkal díszített, spanyolos stílusú, nem túl igényes, viharvert zöld zsalus épület előtt állt meg, amelynek a homlokzatán tűzlépcső éktelenkedett. HACIENDA. HETI, HAVI IDŐTÁVRA KIADÓ SZOBÁK, MINIGARZONOK. ÉRDEKLŐDNI HELYBEN. 387-es volt a házszám. Norma Jeane körülnézett, és igyekezett megjegyezni mindent, amit csak látott: olyan volt, mint egy fényképezőgép: egyszer még lehet, hogy eltéved, és vissza kell majd találnia erre a helyre, amit korábban nem ismert, de Gladysszel minden egyes pillanat olyan kapkodó, feszült és titokzatos volt, úgy dobogott tőle az ember szíve, mintha drogot vett volna be. Olyan volt ez a feszültség, mint az amfetamin. Egész életemben ezt kerestem. Hogy alvajáróként kiléphessek az életemből, és visszatérjek a Haciendára, a Mesa negyedbe, a Highland sugárúti lakásba, ahol ismét gyerek lehettem, ahol ismét az ő gondjaira voltam bízva, a bűbájos hatalmára, és ahol még nem történt meg a rémálom.

Gladys látta, amit Norma Jeane nem láthatott, azt, hogy milyen képet vág éppen, és elnevette magát.

– Na, te szülinapos lány, csak egyszer vagyunk hatévesek! Lehet, hogy a hetediket már meg sem éred, kis hülye. Gyerünk!

Norma Jeane tenyere izzadt, Gladys természetesen nem volt hajlandó kézen fogni, inkább csak kedvesen meglódította a kesztyűs kezével a Hacienda bejáratához vezető ütött-kopott lépcsősor felé, amin át bejutottak a kemenceforróságú előcsarnokba, onnan pedig a poros linóleummal borított lépcsőházba.

– Valaki vár minket, és félek, hogy a végén még türelmetlenkedni kezd. Menjünk!

Megszaporázták a lépteiket. Futottak. A lépcsőn már rohantak. Gladys a divatos tűsarkújában hirtelen mintha megrémült volna… vagy csak megjátszotta? Ez is csak egy volt a szokásos nagyjelenetei közül? Anya és lánya kifulladva ért fel az első emeletre. Gladys kinyitotta az ajtót, de ez a „rezidenciája” kicsit más volt, mint a régi, amire Norma Jeane halványan emlékezett. Három szűkös helyiség, a plafonon és a falakon foltos tapéta, keskeny ablakok… A linóleum nagy darabokban elvált a padlótól, egy-két kis méretű mexikói szőnyeg hevert itt-ott, a konyhában egy csöpögős és büdös hűtőszekrény, egy két főzőlapos rezsó, a mosogatóban mocskos tányérok, és dinnyemagszerűen fényes csótányok, amik az érkezésükre zajos menekülésbe kezdtek. A falakon kirajzszögezve azoknak a filmeknek a plakátjai, amelyekben Gladys közreműködött, és amelyekre büszke volt: a Kiki Mary Pickforddal, a Nyugaton a helyzet változatlan Lew Ayresszal, a Nagyvárosi fények Charlie Chaplinnel, akinek a beszédes tekintetét Norma Jeane hosszú órákig is képes volt elnézni. Az, hogy Gladys pontosan mit is csinált ezekben a híres filmekben, nem volt világos, de Norma Jeane-t lenyűgözte a színészek arca. Otthon éreztem magam. Arra a helyre emlékszem. A lakásban uralkodó fullasztó hőség is ismerős volt, és mivel Gladys nem szerette akárcsak résnyire sem nyitva hagyni az ablakokat, amíg nem volt otthon, a levegőben mindig ott maradt az ételek, a kávézacc, a hamutálak füstös, égett, a parfümök édeskés szaga és az a rejtélyesen fanyar vegyszerillat, amitől Gladys hiába mosta gyógyszappannal a kezét, hiába súrolta akár véresre is a bőrét, sohasem tudott teljesen megszabadulni, de még ezek a szagok is megnyugtatták Norma Jeane-t, mert az otthont jelentették, azt a helyet, ahol Anya él.

De házt ez az új lakás!… ez még a korábbiaknál is zsúfoltabbnak, rumlisabbnak, furcsábbnak tűnt. Vagy lehet, hogy csak Norma Jeane lett idősebb valamennyivel, és jobban látta, inkább észrevette? Ahogy átlépték a küszöböt, jött az a szörnyű feszült pillanat, ami a földrengés első, még gyenge és az erősebb, érezhetőbb és kétségbevonhatatlanabb második lökése között szokott beállni. Az ember olyankor csak vár, és levegőt sem mer venni. Volt ott egy csomó nyitott, de még nem kicsomagolt kartondoboz, amire nagy betűkkel az volt rápecsételve, hogy a STÚDIó TULAJDONA. A konyhapulton halomban álltak ruhák, de ruhadarabok lógtak a keresztben kifeszített szárítókötélre akasztott vállfákon is, úgyhogy elsőre úgy nézett ki, mintha „kosztümös” nők tolongtak volna a konyhában – Norma Jeane tudta, hogy mik azok a „kosztümök”, hogy különböznek a „ruháktól”, bár azt, hogy pontosan miben, képtelen lett volna elmagyarázni. A kosztümök között akadt néhány drága és divatos, feltűnő, merészen kihívó darab pántos vállal és rövid szoknyával, és voltak jóval visszafogottabb, zártabb, hosszabb ujjú ruhák is. Gondosan kimosott és kiteregetett bugyik, melltartók és harisnyák lógtak a szárítókötélen. Gladys nézte, ahogy Norma Jeane tátott szájjal bámulja a feje felett lógó ruhadarabokat, aztán a kislány zavarodott arckifejezését látva elnevette magát.

– Most mi van? Nem tetszik valami? Dellának nem teszik valami? Kémkedni küldött? Na, befelé… Erre. Gyere már!

Gladys megbökte Norma Jeane-t a hegyes könyökével és a szomszédos hálószoba felé biccentett. Aprócska lyuk volt, a plafonon és a falakon csúnya beázások terpeszkedtek, az egyetlen ablak előtt pedig egy szakadt és mocskos függöny lógott, de ott volt az ismerős ágy a tollpárnáival, a mutatós, bár kissé már megfakult sárgaréz rácsaival, és ott volt a fenyőfa komód és az éjjeliszekrény az üvegcsékkel, magazinokkal, könyvekkel és a Hollywood Tatler egyik kihajtott példányán kucorgó, csurig teli hamutartóval. Itt is voltak szanaszét heverő ruhák és nyitott, de még nem kipakolt kartondobozok, az ágy melletti falon pedig egy, az 1929-es Hollywood Review-ból kivágott, nagy méretű fénykép az áttetsző fehér ruhában pózoló Marie Dresslerről. Gladys izgatottan vette a levegőt, és Norma Jeane-t figyelte, aki nyugtalanul kapkodta ide-oda a tekintetét, hogy akkor most hol van az a „meglepetés” valaki? Elbújt? Az ágy alá vagy a gardróbba? (Persze nem volt gardrób, csak egy rozoga ruhásszekrény támasztotta a falat a másik szobában.) Egy magányos légy zümmögött. A háló egyetlen ablakából csak a szomszédos ház ütött-kopott tűzfalára lehetett rálátni.

De akkor hol? És ki lehet az? – gondolta Norma Jeane, amikor Gladys megbökte a hátán, a két lapockája között, és korholni kezdte. – Esküszöm, te vak is vagy, nem csak idióta… na jó, csak néha és akkor is csak félig-meddig… Tényleg nem látod? Nézd már! Az a férfi ott az apád.

Norma Jeane odanézett, ahova Gladys mutatott.

Nem egy férfi volt ott. A komód tükre mellett egy férfi fényképe lógott a falon.

2

A hatodik születésnapomon láttam először az arcát.

Egész addig azt sem tudtam, hogy nekem is van apám. Mint a többi gyereknek.

Mindig azt gondoltam, hogy van valami közöm a hiányához. Hogy bennem van valami nem normális, valami rossz.

Miért nem szólt korábban senki? Nem szólt se az anyám, se a nagyanyám, se nagyapám. Senki.

Nem is fogom látni az igazi, a valódi arcát. És előtte fogok meghalni.

3

– Na, Norma Jeane, hát nem jóképű ember az apád?

Gladys időnként színtelen, fakó, kissé gunyoros hangja akkor olyan izgatott volt, mint egy gyereké.

Norma Jeane döbbenten nézte a férfit, aki valószínűleg az apja volt. A férfit a fényképen. A komód tükre melletti falon. Apa? A teste forró volt és lüktetett, mint egy megvágott hüvelykujj.

– Tessék… Nem, mégsem… Ne nyúlj hozzá a szutykos kezeddel!

Gladys egy széles mozdulattal leakasztotta a bekeretezett képet a falról. Igazi fénykép volt.

Norma Jeane látta a fényességéből, hogy nem olyan, mint a nyomtatott plakátok vagy magazinokból kivágott képek.

Gladys óvatosan, úgy tartotta a kesztyűs kezében a fényképet, hogy az nagyjából Norma Jeane szemmagasságában legyen, de elég messze ahhoz, hogy ne egykönnyen érhesse el. Mintha egy efféle pillanatban az eszébe jutott volna ilyesmi Norma Jeane-nek… Ráadásul pontosan tudta, mert volt már alkalma megtanulni, hogy nem nyúlhat hozzá Gladys féltve őrzött, kedves dolgaihoz.

– Ez a… Ő az apám?

– Kétség nem férhet hozzá. Tőle örökölted a szexi kék szemedet.

– De… Hol van…

– Psszt! Nézd csak!

Olyan volt, mint egy filmjelenet. Norma Jeane szinte hallotta a feszült, pattogós zenét.

Anya és lánya sokáig álltak ott. Áhítatos csendben nézték a férfit a képkeretben. A férfit a fényképen, a férfit, aki Norma Jeane apja volt, a szomorkásan jóképű férfit, a férfit, akinek a kettéválasztott dús haja fényes és sima szárnyként ült a fején, a férfit, akinek olyan vékony bajusza volt, mintha ceruzával rajzolták volna, a kissé álmosan duzzadt szemhéjú férfit. A telt, félmosolyra húzódó ajkú férfit, a férfit, aki kihívóan kerülte a tekintetüket, a hegyes állú, büszke sasorrú férfit, akinek a bal arcán talán egy ugyanolyan gödröcske volt, mint Norma Jeane-én. Vagy egy heg.

Idősebb volt, mint Gladys, de nem sokkal. A harmincas évei közepén járhatott. Tipikus színészarca volt, valamiféle színlelt magabiztosság áradt belőle. Büszkén felszegte az állát, a puhakalapját hetykén félrecsapta. A fehér és széles, puha galléros ing, amit viselt, egy régi időkben játszódó filmhez készült jelmezre emlékeztetett. Norma Jeane úgy érezte, hogy a férfi bármelyik pillanatban megszólalhatna, csak mégsem teszi. Rettenetesen figyeltem, hegyeztem a fülem. Olyan volt, mintha megsüketültem volna.

Norma Jeane szíve hevesen dobogott, úgy reszketett, vert, csapdosott, mint egy kolibri szárnya. És olyan hangosan, hogy az egész szobában hallani lehetett, de Gladys nem vette észre, és nem szidta le, mert olyan elragadtatottan nézte a férfit a fényképen. Kapkodó, már-már extatikus hangon beszélt, mint egy énekes:

– Az apád. Nagyon szép neve van, híres is, de nem mondhatom el. Még Della sem tudja. Della persze azt hiszi, hogy tudja, de nem… És nem is tudhatja meg. Még azt sem, hogy láttad ezt a fényképet. Olyan bonyolult az élet, tudod? Amikor megszülettél, az apád nem volt itt, és most is nagyon messze jár, és nagyon féltem. Ő egy igazi kalandor, más korokban híres harcos lett volna. A demokrácia ügyéért kockáztatta az életét. Lélekben házasok vagyunk… férj és feleség. Annak ellenére, hogy mindketten megvetjük a konvenciókat és nem is vagyunk hajlandók elfogadni őket. „Szeretlek titeket, téged és a lányunkat, és egy nap visszajövök értetek Los Angelesbe…” Igen, ezt ígérte az apád, Norma Jeane. Ezt ígérte mindkettőnknek.

Gladys elhallgatott, megnedvesítette az ajkát. Annak ellenére, hogy Norma Jeane-hez beszélt, szinte meg is feledkezett róla, mert annyira meredten nézte a fényképet, amelyről mintha különös, tört fény szivárgott volna. A bőre forró volt és nyirkos, az ajka mintha felduzzadt volna a lángvörös rúzs alatt, csipkekesztyűs keze finoman remegett. Norma Jeane később is pontosan emlékezett, hogy rettenetesen igyekezett figyelni az anyja szavaira, de annyira zúgott a füle, annyira betegesen, izgatottan zuborgott a hasa, mintha sürgősen vécére kellett volna mennie, hogy megszólalni, sőt mozdulni sem mert.

– Az apád szerződésben állt a Stúdióval, amikor találkoztunk… nyolc évvel ezelőtt, virágvasárnap történt, sosem fogom elfelejteni azt a napot!… és ő volt az egyik legígéretesebb fiatal színész, csak hát… hiába volt istenadta tehetség, hiába mutatott jól a vásznon… hiába mondta róla maga Mr. Thalberg, hogy egy második Rudolf Valentino, túlságosan fegyelmezetlen, türelmetlen és felelőtlen volt ahhoz, hogy filmszínész legyen. Mert az nemcsak a szépségen múlik, nemcsak a stíluson és a személyiségen, Norma Jeane, de kötelességtudónak is kell lenni. Alázatosnak. Félre kell tenni a hiúságot és dolgozni kőkeményen. Egy nőnek könnyebb dolga van. Én is voltam szerződtetett színésznő… egy ideig, csak aztán váltottam másra… Én akartam, mert rájöttem, hogy nem fog menni, ő viszont lázadó volt. Egy ideig Chester Morris és Donald Reed dublőre volt, aztán egy idő után lelépett. „A lelkiismeretem és a karrierem közül én a lelkemet választottam…” ezt mondta.

Gladys izgalmában köhögni kezdett. Miközben köhögött, mintha erősebbé vált volna a bőrébe ivódott savanykás vegyszerszaggal elkeveredő parfümillat.

Norma Jeane megkérdezte, hogy hol van az apja.

Gladys ingerülten válaszolt.

– Mondtam már, te kis hülye. Messze!

Gladys hangulata megváltozott. Ez gyakran megesett. Hirtelen a filmzene is más lett. Mint a fűrész fogai, mint a hullámok, amelyek durván, ádázul csaptak ki a tengerpartra, ahol a „vérnyomásától” és a folyamatos zsörtölődéstől ziháló Della sétált Norma Jeane-nel a „testmozgás” kedvéért.

Sohasem kérdeztem volna meg, hogy miért. Hogy miért nem mondtak nekem semmit egészen mostanáig.

Hogy miért éppen most mondták meg.

Gladys visszaakasztotta a képet a falra, de a szög már nem állt olyan biztosan a falban, mint korábban. A magányos légy tovább zümmögött, és nagyokat koppanva ugyan, de a derűlátásából mit sem veszítve ostromolta az ablaküveget.

– Ez a nyomorult légy „zümmögött akkor is, amikor meghaltam” – mondta sejtelmesen Gladys.

Gladys gyakran mondott rejtélyes dolgokat Norma Jeane jelenlétében, de ez nem jelentette feltétlenül azt, hogy hozzá beszélt. Norma Jeane inkább csak szemtanú volt, egy kiváltságos megfigyelő, ama nézői tekintet, aminek a létezéséről a filmekben szereplő sztárok vagy csak úgy tesznek, mintha nem tudnának, vagy tényleg nem is tudnak. Amikor a szög újra a helyére került, és úgy tűnt, ott is fog maradni, beletelt némi időbe, mire a kép ismét egyenesen állt a helyén. Ezekben a ház körüli dolgokban Gladys maximalista volt, és mindig lehordta Norma Jeane-t, ha az csálén akasztotta a helyére a törölközőt, vagy nem volt szabályos a polcon sorakozó könyvek arcvonala. Amikor a férfi a fényképen ismét a helyére került, és biztonságban lógott a falon a komód tükre mellett, Gladys némileg megkönnyebbülten hátralépett. Norma Jeane továbbra is dermedten bámulta a fényképet.

– Szóval, ő az apád, de ez maradjon a mi titkunk, Norma Jeane. Bőven elég, ha te tudod, hogy messze jár… Egyelőre, de hamarosan visszafog jönni Los Angelesbe. Megígérte.

4

Valószínűleg azt mondják rólam, hogy boldogtalan gyerek voltam, hogy nehéz gyerekkorom volt, de biztosíthatom önöket, hogy egyáltalán nem voltam boldogtalan. Amíg volt az anyám, egy pillanatig sem voltam boldogtalan, aztán egy szép napon ott termett az apám is, hogy szerethessem.

És ott volt Della nagymama. Norma Jeane anyjának az anyja.

Nagydarab, olajos bőrű asszony volt, kefeszerűen vastag szemöldökkel és halványan derengő bajuszkával a szája felett. Amikor Della csípőre tett kézzel állt az ajtóban vagy a házuk kapujához vezető lépcsősor tetején, úgy nézett ki, mint egy kétfülű kancsó. A boltosok rettegtek a szúrós tekintetétől és a csípős nyelvétől. Rajongott William S. Hartért, a mindig csak szemtől szembe tüzelő cowboyért és rajongott Charlie Chaplinért, a mimika zsenijéért, és azzal kérkedett, hogy „az első telepesek fajtájából való”. Kansasben született, később átköltözött Nevadába, majd Dél-Kaliforniába, és ott ismerkedett meg és kötött házasságot a férjével, Gladys apjával, akit aztán – ahogy azt Della szemrehányóan mondogatta – elgázosítottak az 1918-as Argonne környékén vívott harcokban. – De legalább életben van. Ez legalább valami olyasmi, amiért hálás lehet az ember az amerikai kormánynak, hát nem?

Igen, ott volt Monroe nagypapa, Della férje. Ott élt velük a lakásban, és Norma Jeane azt is tudta valahonnan, hogy az öreg nem szereti őt, de így vagy úgy, valahogy nagyapa nem igazán volt jelen. Ha kérdezték róla, Della csak megvonta a vállát, és annyit mondott, hogy „Legalább életben van”.

Hát igen, Della nagymama. Igazi „jelenség” volt, az egész környék ismerte.

Mindazt, amit Norma Jeane tudott vagy tudni vélt Gladysről, Della nagymamától tudta.

A Gladysszel kapcsolatos legfontosabb tudnivaló Gladys legnagyobb talánya volt, az, hogy nem tudott igazi anyja lenni Norma Jeane-nek. Legalábbis egyelőre.

De miért?

– Engem aztán ne hibáztasson egyikőtök sem – gyújtott rá idegesen Gladys. – A jóisten már éppen eléggé megbüntetett.

Megbüntette? Hogy?

Ha Norma Jeane merészelt valami hasonlót kérdezni, Gladys hunyorogni kezdett, ránézett a véreresen is gyönyörű, mindig párás palakék szemével.

– Ne kezdd ezt! Azok után, amit isten művelt… Rendben?

Norma Jeane elmosolyodott. A mosoly nem azt jelentette, hogy érti, hanem azt, hogy örül, hogy nem érti.

Ugyanakkor persze úgy tűnt, hogy Gladysnek „voltak már kislányai” (két kislánya) Norma Jeane előtt. De hova tűntek a nővérkéi?

– Engem senki ne hibáztasson, a fenébe is!

Az is nyilvánvalónak tűnt, hogy Gladys, bár harmincegy évesen is nagyon fiatalnak nézett ki, már kétszer volt férjnél.

Az is tény volt – és ezt vidáman, mindenféle vicces arcokat vágva maga Gladys is elismerte –, hogy a vezetékneve tényleg elég sűrűn változott.

Della mesélte a sztorit – ez a „sértett anya” Della egyik sztorija volt a sok közül –, hogy 1902-ben Gladys miként jött a világra, és hogyan keresztelték el Gladys Pearl Monroe-nak a Los Angeles megyei Hawthorne-ban. Amikor tizenhét évesen hozzáment (Della akarata ellenére) egy Baker nevezetű emberhez, Mrs. Gladys Baker lett belőle, de (természetesen!) egy évig sem tartott a dolog, elváltak, és akkor hozzáment az „óraleolvasó Mortensenhez” (ő lett volna a két eltűnt nővérke apja?), de (természetesen! az sem működött, és – hála a magasságos istennek! – Mortensen is eltűnt Gladys életéből. Ettől még Gladys továbbra is Mortensen néven szerepelt néhány igazolványában, amit azóta sem cseréltetett még le, és nem is fog, mert rettegett mindentől, aminek köze volt az okiratokhoz és a jogi ügyekhez. Természetesen nem Mortensen volt Norma Jeane apja, bár Gladys az ő nevét viselte, amikor Norma Jeane megszületett. Ráadásul – és ettől Della mindig magánkívül volt, mert annyira betegesnek érezte  – Norma Jeane hivatalos vezetékneve Baker volt, nem pedig Mortensen.

– És tudják, miért? – szegezte neki a kérdést Della a szomszédoknak vagy bárkinek, aki hajlandó volt végighallgatni az egész őrületet. – Hát azért, mert Baker volt az, akit kevésbé gyűlölt az én tébolyodott lányom.

Della folytatta, és sikerült egyre vadabbul belehergelnie magát.

– Forgolódom éjszakákon át és aggódom ezért a szegény gyerekért, aki azt se tudja, hogy ki is igazán. Örökbe kellene fogadnom, hogy ő is viselhesse a szép, becsületes Monroe nevet, amit még nem járatott le senki.

– Amíg én élek, senki sem fogja örökbe fogadni a kislányomat – mondta indulatosan Gladys.

Amíg élek. Norma Jeane tudta, hogy milyen fontos életben maradni.

Hát így történt, hogy Norma Jeane hivatalosan a Norma Jeane Baker nevet kapta. Hét hónapos korában keresztelte meg Aimee Semple McPherson, a híres hitszónok az Úrangyala Evangéliumi Egyház templomában (ahova Della járt akkoriban), és ezt a nevet is viselte mindaddig, amíg meg nem változott a neve egy férfi miatt, a férfi miatt, aki úgy döntött, hogy „nőül” veszi Norma Jeane-t, és amikor végül a teljes neve megváltozott, igazándiból azt a döntést is férfiak hozták. Azt tettem, amit kívántak tőlem. Azt kívánták tőlem, hogy maradjak életben.

Az egyik ritkán adódó bensőséges pillanatában az anyja, Gladys elárulta Norma Jeane-nek, hogy a neve egy igazán különleges név, mert a Normát a nagy Norma Talmadge után kapta, a Jeane-t pedig – ki más? – Jean Harlow után. A kislánynak persze nem mondtak semmit ezek a nevek, de látta, hogy Gladys már abba beleborzongott, hogy egyáltalán szóba kerültek.

– Ők ketten benned fognak egyesülni, érted, Norma Jeane? A te különleges sorsodban.

5

– Na, Norma Jeane, most már tudod.

Olyan vakító volt ez a tudás, mint a nap. Kíméletlen, mint a korbácsot ragadó kéz. Gladys vörös szája, amely ritkán mosolygott, most mosolyra húzódott. Levegő után kapkodott, mintha futott volna.

– Láttad az arcát, az apádat, akit nem Bakernek hívnak, de erről nem beszélhetsz senkinek. Érted? Még Dellának sem.

– Iiiigen, anya…

Gladys ceruzával húzott szemöldökei között mélyebbé vált a ránc.

– Hogy mondod, Norma Jeane?

– Igen, anya!

– Na, így már jobb.

A hebegés ott maradt Norma Jeane-ben, csak a nyelvéről lehúzódott a kolibriként verdeső szívébe, ahol már nem láthatta senki. A konyhában Gladys lehúzta az egyik elegáns csipkekesztyűjét, és csiklandósan megcirógatta Norma Jeane nyakát.

Micsoda nap! A boldogság súlyos, párás ködként lebegett a város felett. Minden lélegzetvétel maga volt a boldogság.

– Boldog születésnapot, Norma Jeane! – súgta Gladys. – Hát nem megmondtam, hogy különleges nap lesz ez a mai?

Megcsörrent a telefon, Gladys csak mosolygott maga elé, nem vette fel.

A redőnyök teljesen le voltak engedve, Gladys a „kíváncsiskodó” szomszédokat emlegette.

Gladys a bal kezéről húzta le a kesztyűt, a jobbról nem. Olyan volt, mintha arról megfeledkezett volna. Norma Jeane azt a finom gyémántmintázatot figyelte, amit a szoros kesztyű hagyott az enyhén kipirult bőrén. Gladys derékban szűk, magas nyakú ruhát hordott, és a szoknyája úgy suhogott minden mozdulatra, hogy az embernek még a lélegzete is elállt. Norma Jeane korábban még nem látta ezt a ruhát.

Minden egyes pillanatnak külön jelentősége volt. És mint minden egyes szívdobbanás, minden egyes pillanat is egy-egy újabb jel volt.

Gladys a konyhaasztalnál állva Norma Jeane-nek szőlőlevet, magának pedig valami erős szagú „gyógyvizet” töltött egy csorba kávéscsészébe. Norma Jeane születésnapi meglepetése egy hatalmas piskótatorta volt. Hat aprócska, rózsaszín gyertya állt a vaníliaillatú habban, és a közepére azt írták vörös szirupból kicsorgatott, cikornyás betűkkel, hogy:

BOLDOG SZÜLETSNAPOT

NORMAJEAN

Ahogy meglátta, ahogy megérezte a csodálatos illatát, Norma Jeane szájában összefutott a nyál, Gladys viszont dühöngött.

– Az a szemétláda drogos cukrász rosszul írta a „születésnapot”, és a nevedet is elszúrta… Pedig lediktáltam neki.

Gladysnek, ha némi nehézség árán is, remegő kézzel – bár lehet, hogy a szoba vagy a föld mélyében lapuló lemezek remegtek (Kaliforniában sohasem tudhatta az ember, hogy mi „valódi” és mi az, ami „csak annak látszik”) –, de végül sikerült meggyújtania a hat gyertyát. Norma Jeane dolga volt, hogy elfújja a gyengécske, idegesen ugráló lángokat.

– Kívánnod kell valamit, Norma Jeane – mondta Gladys lelkesen, és közelebb lépett, mintha meg akarná simogatni a kislány forró arcocskáját. – Kérd azt tudodkitől, hogy hamar térjen vissza hozzánk! Gyerünk!

Úgyhogy Norma Jeane becsukta a szemét, kívánt és egy kivételével egy szuszra elfújta az összes gyertyát. A még égő gyertyát Gladys oltotta el.

– Meg is van, mint az imádság!

Eltartott egy ideig, amíg Gladys végigturkálta a fiókokat egy késért, amivel felszelhette a tortát, de aztán előkerült egy „henteskés – ne félj!”, és úgy csillogott annak a hosszú késnek az éles pengéje, mint a napfény a Venice Beachre kicsapó hullámok taraján, hogy szinte vakított, de Gladys nem csinált semmit a késsel, már azonkívül, hogy az összpontosítástól ráncba szaladó homlokkal és a kesztyűtlen bal kezével megtámasztva a kesztyűs jobbját vágott mindkettejüknek egy-egy vastag szeletet a tortából. A sütemény lágy volt, belül egy kicsit nyúlós, ragadós és lelógott a csészealjakról, amiket Gladys tányérként használt. Annyira finom, annyira jóízű volt! Azt kell mondjam, soha életemben nem ettem ennyire finom tortát. Az anya és lánya is farkaséhes volt, mindkettejüknek ez volt a reggelije, pedig elmúlt már dél is.

– Most pedig, Norma Jeane, jöhetnek az ajándékok.

A telefon ismét csengeni kezdett, és a szélesen mosolygó Gladys úgy tett, mintha nem hallaná. Azt magyarázta, hogy nem volt ideje alkalomhoz illően becsomagolni Norma Jeane ajándékait. Az első egy csinos és könnyű, rózsaszín horgolt pulóver volt rózsabimbószerű gombocskákkal, ami lehet, hogy kisebb gyerekeknek készült, mert még a korához képest kis növésű Norma Jeane-re is szűk volt, de úgy tűnt, hogy az elragadtatottan lelkendező Gladys ezt sem vette észre.

– Hát ez elbűvölő! Mint egy igaz kis hercegnő…

Következtek a kevésbé érdekes ruhadarabok: fehér gyapjúzoknik, alsóneműk (még rajtuk volt a filléres bolt árcímkéje). Gladys hosszú hónapokkal korábban vett utoljára ilyesmit a lányának, és Gladys jó néhány héttel el volt maradva a Dellának járó pénzekkel is, úgyhogy Norma Jeane izgatottan gondolt arra, hogy Della mennyire elégedett lesz. Norma Jeane megköszönte az anyjának, Gladys pedig csettintett egyet az ujjával.

– Ó, ez még csak a kezdet! Gyere!

Gladys teátrálisan visszavezette Norma Jeane-t a hálószobába, ahol a jóképű férfi fényképe továbbra is ott lógott a falon, és pajkosan kihúzta a komód felső fiókját.

– Presto, Norma Jeane! Van itt még neked valami.

Egy baba?

Norma Jeane lábujjhegyre állt, és némi ügyetlenkedés után előhúzta a babát, az aranyszőke babát, akinek hatalmas, kék üvegszeme és csókos piros szája volt.

– Emlékszel, Norma Jeane, hogy ki aludt régen ebben a fiókban?

Norma Jeane megrázta a fejét, hogy nem.

– Nem ebben a lakásban, de ebben a fiókban. Nem emlékszel, ki aludt benne?

Norma Jeane ismét megrázta a fejét. Kényelmetlenül érezte magát. Gladys úgy meregette rá a szemét, mintha a babát utánozta volna, csak Gladysnek halványkék volt a szeme és élénkvörös a szája.

– Hát te! – nevetett fel Gladys. – Te, Norma Jeane. Te aludtál régen ebben a fiókban! Olyan szegény voltam, hogy nem futotta kiságyra. Szóval, ez a fiók volt a kiságyad, amikor még icipici baba voltál, és tökéletesen el is voltunk vele, hát nem?

Volt valami éles Gladys hangjában. Ha lenne zenei aláfestés ebben a jelenetben, az valami staccato, gyors, szaggatott zene lenne. Norma Jeane megrázta a fejét, és egy kissé durcásan meredt maga elé, és a tekintetét a nem emlékezés, a nem emlékezni akarás felhője homályosította el. Arra sem emlékezett, hogy pelenkát hordott, hogy milyen nehezen sikerült Dellának és Gladysnek „szobatisztaságra” szoktatni őt. Ha lett volna ideje alaposabban szemügyre venni a fenyőkomód legfelső fiókját, és azt, hogy miként lehetett azt a helyére lökni, ugyanaz a beteges, beteges-rémült émelygés fogta volna el, mint amit a lépcsők tetején, egy sokadik emeleti ablakon kipillantva vagy akkor érzett, ha túl közel merészkedett a vízhez, amikor egy hatalmas hullám csapott ki a partra, mert nem értette, hogy ő, a hatéves nagylány, hogy fért el ennyire kis helyen… Ha meg sírt, egyszerűen belökték a fiókot, hogy ne zavarjon?… Norma Jeane-nek azonban nem volt ideje ilyesmin törni a fejét, mert a karjában tartotta a születésnapi babáját, a legszebb babát, amit valaha is láthatott közvetlen közelről, aki legalább olyan gyönyörű volt, mint Csipkerózsika, és akinek a vállig érő, lágyan-selymesen omló hullámos haja lágyabban és selymesebben omlott alá, mint Norma Jeane szőkésbarna haja, és még csak nem is hasonlított a legtöbb baba műanyag hajzatára. A baba apró csipke hálósapkát és virágmintás flanel hálóinget viselt, és a bőre ruganyos, sima és lágy volt, mint az igazi bőr, az ujjacskái tökéletesen voltak megformálva, és a fehér pamutcipellője rózsaszín fűzővel volt megkötve! Norma Jeane izgatottan sikkantgatott, és hálásan meg akarta ölelni az anyját, de Gladys alig láthatóan összerezzent, amiből a kislány tudta, hogy nem szabad hozzáérnie. Gladys rágyújtott, majd kéjes élvezettel kifújta a füstöt. Chesterfieldet szívott, ahogy Della is (bár Della úgy tartotta, hogy a dohányzás egy undorító szokás, gyengeség, és fogadkozott, hogy le fog szokni róla).

– Nem egykönnyen sikerült megszereznem, Norma Jeane – jegyezte meg Gladys tréfásan –, úgyhogy remélem, hajlandó leszel felelősségteljesen gondoskodni a babáról.

Ez a felelősségteljesen gondoskodni a babáról furcsán, sokáig lebegett a fejük felett.

Norma Jeane rettenetesen szerette a szőke babáját! A gyermekkora egyik legnagyobb szerelme volt.

Egy dologtól eltekintve: kényelmetlen érzéssel töltötte el, hogy a baba karjának és a lábának nem volt tartása, lötyögött a helyén, furcsán nyeklett-nyaklott. Ha a hátára fektette, a lába csak fityegett élettelenül.

– És… és hogy hívják, anya? – hebegte Norma Jeane.

Gladys megkereste az aszpirint, jó néhány szemet kiszórt a tenyerébe, csak úgy, víz nélkül lenyelte, majd elővette a fensőbbséges Harlow-féle hangját és mókásan felvonta a rajzolt szemöldökét.

– Az csak rajtad múlik, lányom! A tiéd.

Norma Jeane nagyon igyekezett nevet találni a babának. Próbálta, próbálta, de olyan volt, mintha gondolkodás közben is dadogott volna: egyetlen név sem jutott az eszébe. Elfogta az aggodalom, szopni kezdte a hüvelykujját. A nevek nagyon fontosak… Az embernek mindenkiről tudnia kell, hogy hogy hívják, különben nem tud gondolni senkire, és az embereknek is tudniuk kell az ember nevét, mert anélkül mi lenne vele?

– Aaanya – kiáltotta Norma Jeane –, hogy hívják a ba… a babát? Kérlek!

Gladys inkább derűsen, mint bosszankodva kiabált vissza a másik szobából.

– A fenébe is! Hívd Norma Jeane-nek! Esküszöm, időnként nem tűnsz sokkal okosabbnak nála…

Túl sok volt az izgalom, a kislány elfáradt.

Ideje volt, hogy Norma Jeane szundítson egyet.

Megint csörgött a telefon. Aztán a délután lassan átcsúszott a kora estébe. A gyerek nyugtalanul járatta az agyát. Miért nem veszi fel anya a telefont? Mi van, ha apa hívja? Vagy tudja, hogy nem apa az? De ha tudja, akkor honnan tudja?

A Grimm-mesékben, amit nagymama olvasott Norma Jeane-nek, olyan dolgok történtek, amik akár álmok is lehettek volna, furcsa és ijesztő álmok, de nem azok voltak. Az ember csak szeretne felébredni az efféle dolgokból, de nem lehet.

Norma Jeane annyira álmos volt! Annyira éhes volt, olyan sok tortát evett és olyan malac dolog annyi szülinapi tortát enni reggelire, hogy most kavarog a gyomra, a fogai fájnak, és lehet, hogy Gladys tett egy kis színtelen folyadékot Norma Jeane szőlőlevébe – „épp csak egy cseppet, a móka kedvéért!” –, mert képtelen volt nyitva tartani a szemét, a feje pedig, mintha egy élettelen fadarab lenne, folyton a vállára bukott. Gladys végül átkísérte a levegőtlen hálószobába, és lefektette a rozzant ágyra, pedig Gladys nem szerette, ha ott alszik, a zseníliatakarón. Gladys lehúzta róla a cipőt, és mivel az ilyesmiben mindig roppant finnyás volt, betett egy törölközőt Norma Jeane feje alá.

– Nehogy már összenyálazd a párnám…

A narancssárga zseníliatakaró volt az egyik olyan dolog, amire emlékezett az anyja más lakásaiban tett korábbi látogatásaiból, de azóta valahogy megfakult, több helyen ki volt égetve és tele volt rejtélyes, rozsdaszínű pacákkal, csíkokkal vagy régi vérfoltokkal.

A komód mellől az apja nézett le Norma Jeane-re, ő pedig le-lecsukódó szemmel nézett vissza rá.

– Aa..apa – suttogta maga elé.

Életében akkor először. A hatodik születésnapján.

Akkor először ejtette ki a szót: Aa..apa!

Gladys teljesen leengedte a redőnyt, de mivel a redőny régi volt és törött, képtelen volt távol tartani a délutáni ádáz napsütést. Isten lángoló szeme. Isten haragja. Della nagymamának annak idején keserűen csalatkoznia kellett ugyan Aimee Semple McPhersonban és az Úrangyala Evangéliumi Egyházban, de továbbra is hitt abban, amit isten igéjeként emlegetett, a Szent Bibliában.

– Nehéz tanítás és általában süketek vagyunk a bölcsességére, de mégis ez minden, amink van. (De így volt-e? Gladysnek megvoltak a maga könyvei, és Gladys sohasem említette a Bibliát. Az, amiről Gladys szenvedélyesen és áhítatos tisztelettel beszélt, a mozi volt.)

A nap már alacsonyan járt az égen, amikor Norma Jeane félig-meddig felébredt a szomszédos szobában megcsörrenő telefonra. Arra a fülsértő, gunyoros, dühös felnőtt és szemrehányó férfihangra. Tudom, hogy ott vagy Gladys, tudom, hogy hallasz; nem bújhatsz el előlem! Addig-addig, amíg végül Gladys felvette a kagylót a szomszéd szobában, majd éles, sietős és szinte könyörgő hangon beszélni kezdett. Nem! Ma este nem tudok, már mondtam, mondtam, hogy ma van a kislányom születésnapja, és kettesben akarok lenni vele – tartott egy kis szünetet, majd még kapkodóbban, sebzett állatként nyüszítve, nyöszörögve folytatta. Igen, biztos, mondtam már, hogy van egy kislányom, és nem érdekel, mit gondolsz, normális vagyok, igazi anya, születtek gyerekeim, egy normális nő vagyok és nem kérek a mocskos pénzedből… Nem, mondtam, hogy ma este nem tudok veled találkozni, nem fogok veled találkozni se ma, se holnap este… Hagyjál békén, különben nagyon megbánod, és ha bejössz ide azzal a kulccsal, rád fogom hívni a rendőröket, te szemétláda!

6

Amikor 1926. június 1-én megszülettem a Los Angeles Megyei Kórház térítésmentes szülészetén, az anyám eltűnt.

Azt, hogy hova, nem tudta senki.

Később persze megtalálták, és nagyon megdöbbentek, nagyon helytelenítették a dolgot, és olyanokat mondtak neki, hogy Gyönyörű a babája, Mrs. Mortensen, hát nem akarja a karjába venni azt a gyönyörű babát? Kislány, meg kellene szoptatni, de az anyám befordult a falhoz. A melléből szivárgott a gennyszerű tej, de nem nekem.

Egy idegen, az egyik nővér mutatta meg anyámnak, hogy hogy kell felvennie és tartania. Hogy miként kell az egyik kezével gyengéden a csecsemő tarkója alá nyúlni, a másikkal meg megtámasztani a gerincét.

Mi van, ha elejtem?

Nem fogja.

Olyan nehéz és meleg. És… és rugdalódzik.

Teljesen normális kisbaba. Gyönyörű. Nézze ezeket a szemeket!

A stúdióban, ahol Gladys Mortensen tizenkilenc éves kora óta dolgozott, volt a világ-amit-a-szemünk-lát és volt a világ-amit-a-kamera-mutat. Az első semmi volt, a második minden. Így aztán idővel anya megtanult a tükörben nézni engem, sőt rám is mosolyogni. (Szemtől szembe soha nem mosolygott. Soha.) A tükörben majdnem olyan, mint egy kamera szemében, már szerethet is az ember.

Imádtam a baba apját. A név, amit mondott, nem is létezik. Adott 225 dollárt és egy telefonszámot, hogy SZABADULJAK MEG TŐLE. Tényleg én lennék az anyja? Időnként magam sem hiszem el.

Megtanultuk a tükörbe nézést.

Volt egy tükörbéli barátom. Amikor már elég nagy voltam, hogy lássam.

Az én Csodabarátom.

Az egy nagyon tiszta érzés volt. Belülről (ahol csak valami álmosságszerű zsibbadtság gomolygott) sohasem láttam az arcomat vagy a testemet, csak a tükörből, ahol élesnek és tisztának tűnt minden. Így tudtam látni magamat.

Gladys felnevetett. A fenébe is, ez a gyerek tényleg nem csúnya, hát nem?! Lehet, hogy megtartom.

Ezt csak akkor és ott gondolta így. Nem volt végleges.

Kézről kézre adtak a kékesen gomolygó cigarettafüstben. Háromhetes lehettem és egy pokrócba voltam betekerve. Egy részeg asszony felkiáltott: Istenem, a feje! Tedd a kezed a feje alá! Egy másik nő azt mondta: Jézusom, mekkora itt a füst! Hol van Gladys? A férfiak csak néztek és vigyorogtak, hogy Kicsi lány ez még, mi? Olyan ott lent, mint egy kis selyembuksza, jó sííííma.

Egyszer, később valamikor, az egyikük segített anyának megfürdetni engem. Aztán meg magát és őt is. Sikoltozás és nevetés, fehércsempés falak, tócsákban állt a víz a padlón, többféle illatos fürdősó… Mr. Eddy gazdag volt! Három „menő” mulatója is volt Los Angelesben, ahova sztárok jártak vacsorázni és táncolni. Mr. Eddy még a rádióban is szerepelt. Mr. Eddy egy hasznos mókamester volt, aki húszdolláros bankjegyeket hagyott különböző vicces helyeken: a hűtőszekrény egyik jégtömbjén, a roló rései közé hajtogatva, Az amerikai költészet kincsestára című könyv meggyötört lapjai között, a gusztustalanul összefröcskölt vécédeszka belső oldalára ragasztva.

Anya nevetése olyan metszően éles volt, mint a törött üveg szilánkjai.

7

– De először is meg kell fürödnöd.

A fürödnöd szót már-már érzéki lassúsággal ejtette ki.

Gladys képtelen volt nyugton ülni a helyén, úgyhogy ivott egy kis gyógyvizet. A lemezjátszón a Mood Indigo szólt. Norma Jeane keze és arca csupa maszat volt a születésnapi tortától. Már majdnem éjszaka volt Norma Jeane hatodik születésnapján. Aztán éjszaka lett. A két csap fröcskölve köpte a vizet a szűkös fürdőszoba ősöreg, rozsdafoltos és oroszlánlábú kádjába. A gyönyörű szőke baba a jégszekrény tetejéről figyelt. Élettelen kék szemét tágra nyitotta, cseresznyeajka szegletében mintha mosoly bujkált volna. Ha megrázta az ember, még nagyobbra nyitotta a szemét, a cseresznyeajkaival viszont nem történt semmi. A vászoncipőcskébe bújtatott lába furcsa szögben kitekeredve fityegett.

Anya megtanította Norma Jeane-nek a két szót: dúdolás és ringatódzás.

You ain’t been blue

No no no

You ain’t been blue

Till you got that Mood Indigo{1}

Aztán anyának elege lett a zenéből, és az egyik könyvét kezdte keresni, de rengeteg könyv nem volt még kicsomagolva. Gladys régebben tanult beszédtechnikát a Stúdióban. Norma Jeane szerette, amikor Gladys felolvasott neki, mert az mindig megnyugtatta. Olyankor nem volt hirtelen felharsanó nevetés, szentségelés vagy sírás. Ezeket mindig a zene hozta ki belőle, de Gladys éppen a nagy kedvencét, Az amerikai költészet kincsestárá-t forgatta áhítatos arccal. Keskeny vállát hátrafeszítette, a fejét felemelte, mint egy filmsztár és maga elé tartotta a könyvet.

Nem várhattam be a Halált, Bevárt hát szépen Ő,

Ketten voltunk csak kocsiján

S a méretlen Idő.{2}

Norma Jeane elszoruló szívvel hallgatta. Amikor Gladys befejezte a verset, csillogó szemmel Norma Jeane-hez fordult.

– Miről szólt, Norma Jeane?

Norma Jeane nem tudta.

– Egyszer, majd amikor anya már nem lesz melletted, hogy megvédjen, meg fogod érteni.

Töltött még a színtelen, erős illatú folyadékból a csészéjébe, és felhajtotta.

Norma Jeane remélte, hogy lesznek még más versek is, olyanok, amelyekben vannak rímek, amiket ért, de nagyon úgy tűnt, hogy Gladys aznap éjszakára letudta a verseket. És persze valószínűleg Az időgép-ből és a Világok harcá-ból sem fog már olvasni, ezekből a „profetikus könyvekből”, vagy ahogy azt időnként mély átéléssel, remegő hangon szokta mondani: „ezekből a hamarosan beteljesülő könyvekből”.

– Itt az idő. Babafürdetéééés!

A csapokból zubogva csobogott a víz. Olyan volt, mint egy filmjelenet, szinte hallani lehetett az alákevert zenét.

Gladys lehajolt Norma Jeane-hez, hogy levetkőztesse, pedig Norma Jeane egyedül is le tudott volna vetkőzni, hiszen hatéves volt. Gladys sietős mozdulattal kapott Norma Jeane két keze után.

– Szégyen és gyalázat! Csupa torta vagy.

Várni kellett, hogy megteljen a kád, ez elég sokáig tartott. Nagy volt a kád. Gladys levette a ruháját, és ahogy áthúzta a fején, a tekergődző hajtincsei egy pillanatra felágaskodtak, mint a kígyók. Sápadt bőre izzadtan fénylett. Nem volt szabad anya testét bámulni, az valami nagyon titkos dolog volt: sápadtan szeplős volt a bőre, a csontjai kirajzolódtak alatta, az apró, kemény mellei pedig ökölbe szorított kézként dudorodtak a kombiné csipkéje alatt. Norma Jeane már-már lobogó lángokat látott Gladys hajában, a párásan villogó tekintetében. Az ablakon túl szél susogott a pálmafák között. Gladys azt mondta, hogy a halottak hangja, a halottaké, akik mindig be akarnak jutni.

– Belénk – magyarázta Gladys. – Mert nincs elég test. Időnként adódnak olyan pillanatok a történelemben, amikor élet nincs elég, és a háború óta, amire te nem emlékszel, mert akkor még meg sem születtél, én viszont igen, mert az anyád vagyok, előtted jöttem a világra, szóval a háború óta, amiben rengeteg férfi és nő és gyerek halt meg, nekem aztán elhiheted, hatalmas hiány van testből, úgyhogy ez az összes szerencsétlen holtlélek csak arra vár, hogy bejuthasson.

Norma Jeane megrémült. Hova?

Gladys fel-alá járkált, várta, hogy megteljen a kád. Nem volt részeg, és nem volt betépve sem. A jobb kezéről is lehúzta a kesztyűt, és most mindkét finom keze csupasz és vörhenyesen foltos volt, amire mindig azt mondta, hogy csak hámlás, mert nem akarta elismerni, hogy a stúdióbeli munkája miatt volt, amiatt a heti hatvan óra miatt, ami alatt, hiába viselt gumikesztyűt, vegyszerek ivódtak a bőrébe, és igen, a hajába, a hajhagymáiba és a tüdejébe is. Egyszóval haldokolt. Amerika gyilkolta meg! Ha egyszer rájött a köhögés, nem tudta abbahagyni. De akkor miért dohányzott? Hát mert Hollywoodban mindenki dohányzott, a filmekben mindenki dohányzott, mert a cigaretta megnyugtatja az idegeket, persze, de Gladys a marihuánánál meghúzta a határt, amit az újságokban csak fűnek hívtak… A fenébe is, meg akarta értetni Dellával, hogy nem bolond, hogy nem kábítószeres, és hogy a franc vinné el, nem is férfifaló, és soha nem csinálta pénzért, vagy legalábbis majdnem soha, de az akkor volt, amikor kilenc hétre elbocsájtották a stúdiótól. Az 1929 októberi tőzsdekrach után.

– Tudod, mi volt az? A tőzsdekrach?

Norma Jeane kíváncsian megrázta a fejét. Nem. Mi?

– Hároméves voltál akkoriban, kicsim, kétségbe voltam esve. Mindent, amit tettem, Norma Jeane, csak azért tettem, hogy téged védjelek.

Felvette Norma Jeane-t a karjába, a vékony, de inasan izmos karjába, majd egy apró nyögéssel beemelte a rémülten csapdosó, rugdalódzó gyereket a gőzölgő vízbe. Norma Jeane csak nyöszörgött. Nem mert sikítani, pedig túl meleg volt a víz, tűzforró, perzselően forró, gőzölögve ömlött a csapból, amit Gladys elfelejtett elzárni, egyik csapot sem zárta el és ahogy a víz hőmérsékletét is elfelejtette ellenőrizni. Norma Jeane megpróbált kimászni a kádból, de Gladys visszanyomta.

– Maradj nyugton! Fürdeni kell. Én is jövök. A francba, hol a szappan?

Gladys hátat fordított a nyöszörgő Norma Jeane-nek és gyorsan, egyenként a földre ejtve őket, mint egy táncosnő, ledobta magáról a maradék ruhadarabjait, a kombinét, a melltartót, a bugyit. Meztelenül belépett az öreg, oroszlánlábú kádba, megcsúszott egy kicsit, de visszanyerte az egyensúlyát, majd beleereszkedett a gaultériaolajtól átható illatú vízbe, és mintha átölelné, vagy védelmezné, a térdét szétnyitva elhelyezkedett szemben a gyerekkel, akit hat évvel korábban gyötrelmek között, kétségbeesetten és szitkozódva hozott a világra. Hol vagy? Miért hagytál cserben? – szólongatta a férfit, aki a szeretője volt, és akinek a nevét még a szülés pokoli kínjai között sem árulta el. Anya és lánya ügyetlenkedtek csak, miközben az ide-oda lötybölődő, időnként hullámokat vető víz át-átcsapott a kád peremén; az anyja térdei között vergődő Norma Jeane, akinek a szájáig ért a víz, fuldokolva köhögni kezdett, Gladys pedig a hajánál fogva rángatta feljebb.

– Ezt hagyd abba sürgősen! Elég volt! – kiáltott rá.

Gladys tapogatódzva a szappanért nyúlt, majd alaposan megforgatta a kezében, hogy legyen habja. Ő, aki irtózott a lánya érintésétől, furcsán érezte magát most, hogy meztelenül ült vele a szűkös kádban, és furcsa volt a hőségtől kipirult arcára kiülő izgatott és lelkes kifejezés is. Norma Jeane nyafogni kezdett, hogy túl forró a víz (anya, kérlek, túl forró a víz), annyira, hogy a bőre már szinte nem is érzékelte, Gladys pedig szigorúan így szólt.

– Igen, forrónak is kell lennie, mert túl nagy a mocsok. Rajtunk is, és bennünk is.

Valahol messze, odaát a másik szobában – bár a víz locsogásától és Gladys korholó hangjától alig lehetett hallani – valaki elfordította a kulcsot a zárban.

Nem ez volt az első eset, és nem is az utolsó.

HOMOKVÁROS

1

– Norma Jeane, ébresztő! Igyekezz!

Tűzszezon, 1934 ősze. Gladys hangja egyszerre volt riadt és izgatott.

A füst- és hamuszagú éjszaka ugyanúgy bűzlött, mint a Della Monroe Venice Beach-i háza mögötti hulladékfeldolgozóban elégetett szemét és mindenféle egyéb hulladék, de nem Venice Beachen voltak, hanem Hollywoodban, a hollywoodi Highland Avenue-n, ahol anya és lánya végre együtt éltek, kettesben, ahogy kellett legalábbis addig, amíg Ő nem jelentkezik, és szóltak a szirénák, és égett hajszag volt, olyan, mintha odaégett volna a zsír a serpenyőben, vagy mint amikor nem vigyáz az ember, és kiégeti a vasalóval a nedves ruhát. Hiba volt nyitva hagyni a hálószoba ablakát, mert az a szag, az a fojtogató, az a szúrós és csípős szag, amitől olyan érzése támad az embernek, mintha a szél homokot fújt volna a szemébe, bevette, beleitta magát az egész szobába. Olyan szag volt, mint amikor Gladys feltette a teáskannát, de nem figyelt, és elforrt a víz, a kanna pedig ráolvadt a rezsóra. Olyan szag volt, mint amilyen a Gladys szájában folyamatosan égő cigarettájáról potyogó hamunak, a parázzsal kiégetett linóleumnak, a rózsamintás szőnyegnek és a rézkeretes, libatollas párnákkal kibélelt franciaágynak, amin anya és lánya osztozott, és aminek a füstös, perzselt szagát még álmában is azonnal felismerte a gyerek. Megesett, hogy az álmatlanságban szenvedő és az ágyban is megrögzötten olvasó Gladyst mégis elnyomta a könnyű álom, és kiesett a kezéből a parázsló Chesterfield, hogy aztán brutális hirtelenséggel riadjon fel arra, hogy titokzatos és megmagyarázhatatlan okból lángol az egyik párna, a lepedő vagy a takaró, amit aztán kétségbeesetten csapkodva igyekezett eloltani egy könyvvel vagy egy képes magazinnal – egy ízben a falról hirtelenjében lekapott Our Gang naptárral – vagy a puszta öklével, ha pedig a lángok makacsabbak voltak, rohant a fürdőszobába egy pohár vízért, amit aztán – az ágyneműt és a matracot is eláztatva – rázúdított az ágyra (A fenébe, még ez is!). Volt valami a némafilmek burleszkjeire emlékeztetően harsány és vicces ezekben az esetekben. Norma Jeane, aki Gladysszel aludt, azonnal felébredt, kiugrott az ágyból és olyan éber volt, mint a vadállatok, akikben dolgozik a túlélési ösztön, és gyakran ő, a gyerek volt az, aki kirohant a vízért. Bár ezúttal igazi rémület és izgalom adódott az éjszaka kellős közepén, ők addigra már megszokták, hogy rutinszerűen és módszeresen kezeljék az efféle vészhelyzeteket. Hozzá voltunk szokva ahhoz, hogy miként ne égjünk meg elevenen az ágyban. Megtanultuk.

– Még csak el sem aludtam! Túlságosan zaklatott voltam hozzá. Az agyamnak olyan, mintha fényes nappal lenne. Valószínűleg az történt, hogy hirtelen elzsibbadtak az ujjaim. Az utóbbi időben szokott ilyen lenni. Valamelyik éjszaka zongoráztam, akkor nem volt semmi. Mindig gumikesztyűben dolgozom a laborban, de ezek a mai vegyszerek egyre erősebbek. Lehet, hogy már megtörtént a baj. Nézd csak! Az ujjaimban lévő idegvégződések gyakorlatilag elhaltak, már nem is remeg a kezem.

Gladys kinyújtotta a problémás jobb kezét, hogy a lánya szemügyre vehesse, és tényleg úgy volt, ahogy mondta: furcsa módon a füstölgő, parázsló ágyneműkre riadás és az éjszakai vészhelyzet után Gladys kecses keze nem remegett, ernyedten fityegett csak a csuklóján, mint valami, ami nem is hozzá tartozik, amit nem tud irányítani, amiért nem tartozik felelősséggel sem. Norma Jeane csak egy nyitott és felfelé fordított, finoman barázdált tenyeret látott, a sápadt, kissé rücskös és vörhenyes bőrt, egy gyönyörűen megformált, üres kezet.

Nehéz lett volna megmondani, hogy hány hasonló rejtély volt Gladys életében. Ahhoz, hogy az ember nyomon követhesse őket, folyamatos éberségre lett volna szüksége, sőt paradox módon, szinte misztikus távolságtartásra.

– Ahogy azt Platóntól John Dewey-ig az összes filozófus tanította: amíg nem jön el az időd, nem mész, amikor eljön az időd, mész.

Gladys mosolyogva csettintett az ujjával. Neki ez volt az optimizmus.

Ezért vagyok én fatalista. A logikával nem lehet vitatkozni.

És ezért vagyok olyan jó a vészhelyzetekben. Voltam inkább.

A napról napra zajló normális életet nem tudtam eljátszani.

Aznap éjszaka azonban valóságosak voltak a tüzek.

És ezek nem az ágyban keletkező miniatűr tüzecskék voltak, amiket egy kis csapdosással és pohár vizekkel el lehetett oltani, ezek öt hónapnyi szárazság és hőség után Dél-Kaliforniában „dühöngő” tüzek volt, és ezek az „emberi életeket és a vagyontárgyakat” fenyegető bozóttüzek addigra elérték Los Angeles határát is.

Mint mindig, most is a Santa Ana szél volt a bűnös: a Mojave-sivatag felől érkezett, először még csak lágyan simogató szellő volt, aztán idővel egyre erősebbé, egyre perzselőbbé vált, majd néhány órán belül már pusztító tűzviharokat jeleztek a San Gabriel-hegység előhegységeiből és kanyonjaiból, amelyek aztán nyugatra, a Csendes-óceán felé terjedtek tovább. Huszonnégy óra leforgása alatt több száz egymástól független, ám azonos irányba haladó tűzesetről érkezett hír. Százhatvan km/órás sebességgel száguldó szélvihar söpört végig San Fernandón és a Simi-völgyön. Olyan lángfalakat láttak, amelyek kiéhezett fenevadakként ugrották át a parti autóutat. Lángoltak a mezők, lángokban álltak a kanyonok, üstökösszerű tűzgolyók röpködtek Santa Monicától alig néhány kilométernyire. A szél felkapta a parázsló pernyét, és pillanatokon belül pusztító lánggá érő szikramagokkal szórta be Thousand Oaks, Malibu, Pacific Palisades, Topanga lakónegyedeit. Mesélték, hogy a madarak a levegőben kaptak lángra. Mesélték, hogy a rémülettől halálra vált állatok élő fáklyaként menekültek bőgve, bégetve, röfögve addig, amíg össze nem estek. Hatalmas, évszázados fák kaptak lángra és hamvadtak el néhány perc alatt. Még az átnedvesített háztetőket is felfalta a tűz, és a lángoló épületek bombaként robbantak be. A több ezer tűzoltó erőfeszítése ellenére továbbra sem sikerült megfékezni az erdőtüzet, az továbbra is „féktelenül pusztított”, és sűrű, szürkésfehér füst borította az eget, ameddig a szem ellátott. Elnézve a fényes nappal sötétlő égboltot és azt a sápadt sarlót, ami a napból maradt, úgy tűnt, mintha végleges napfogyatkozást látott volna az ember.

– Azt hihetnéd – mondta az anya a rémült lányának –, hogy elérkezett a világvége, amit a Jelenések Könyve jósolt meg a Bibliában: „És az emberek gyötrődtek a nagy hőségben, és káromolták az Isten nevét…{3}” Pedig Isten káromolt minket.

A baljóslatú Santa Ana szelek húsz napon és húsz éjszakán át fújtak homokot és hamut és fullasztó füstszagot sodorva magukkal, és mire az eső érkezésével a tüzek lecsillapodtak, Los Angeles megyében 16 ezer hektárnyi területet pusztítottak el.

Addigra Gladys Mortensen már közel három hete a norwalki Állami Pszichiátriai Intézetben volt.

Kislány volt, és a kislányok nem arra valók, hogy sokat törjék a fejüket, és főleg az aranyos, szőke, göndör hajú kislányok nem arra valók, hogy aggódjanak, idegeskedjenek, mérlegeljenek; de ő mégis úgy ráncolta a homlokát, mint egy felnőtt törpe és olyan kérdéseken elmélkedett, mint például: Hogy kezdődik a tűz? Vajon van egy magányos, első szikra, amely elsőként érkezik a semmiből? Nem egy gyufából vagy egy öngyújtóból, hanem a semmiből? De miért?

– Mert a napból származik. A tűz a napból származik. A nap maga a tűz. Isten is az… tűz. Higgy benne, és hamuvá égsz. Nyújtsd ki felé a kezed, és hamuvá ég a kezed. Nincs Atyaisten, akkor már inkább hiszek W. C. Fieldsben. Ő legalább létezik. Kereszténynek kereszteltek, mert az anyám egy megtévesztett lélek volt, de én nem vagyok bolond. Én agnosztikus vagyok. Hiszem, hogy a tudomány képes megmenteni az emberiséget. Talán. Van gyógyszer a tébécére, kezelés a rákra, az eugenika segít tökéletesíteni a fajt, a reménytelen eseteknek pedig ott az eutanázia. Persze nem túl erős a hitem, és a tied sem lesz az, Norma Jeane. A helyzet az, hogy nekünk nem a világnak ezen a részén kellene élnünk. Nem Dél-Kaliforniában. Hiba volt itt letanyázni. Az apád – és itt Gladys fátyolos hangja meglágyult, mint mindig, ha Norma Jeane távollévő apjáról beszélt, mintha a férfi ott lenne a közelben és őt hallgatná – homokvárosnak hívja Los Angelest. Homokra épült és maga is homok. Sivatag. Kevesebb mint ötven centi csapadék évente. Hacsak nem túl sok az eső és a villámárvíz. Az emberiség nem arra teremtetett, hogy ilyen helyen éljen. Nekünk ez a büntetésünk. A gőgünk és az ostobaságunk miatt. A földrengések, a tűzvészek és a fojtogató levegő. Néhányunk itt született, és néhányunk itt fog meghalni. Ezt az egyezséget kötöttük az ördöggel.

Gladys kifogyott a levegőből, elhallgatott. Autóvezetés közben, ahogy most is, Gladys – annak ellenére, hogy nyugodtan, sőt kedvvel beszélt –rövid időn belül kifulladt, mintha a gyors mozgás fizikai megterhelést jelentett volna. A sötétbe borult Coldwater Canyon Drive-on jártak, a Sunset Boulevard felett, és hajnali fél kettő volt a Los Angeles-i tűzvész első éjszakáján, és Gladys felkiabálta Norma Jeane-t és egy szál pizsamában, mezítláb rángatta ki a bungalóból, hogy betegye az 1929-es Fordjába, miközben sürgette, hogy gyerünk, gyerünk, gyerünk, és maradjon csendben, hogy a szomszédok ne hallják meg. Gladys a fekete csipke hálóingében volt, amire a nagy sietségben csak azt a megviselt, zöld selyemkimonót volt ideje feldobni, amit évekkel korábban kapott Mr. Eddytől; amúgy ő is mezítláb volt, a kócos fejét egy kendővel kötötte be, és a beesett, maszkszerű, arckrémmel alaposan bekent, mindaddig fenségesen fénylő arcát lassan, de biztosan bepiszkította a széllel érkező hamu és por. Micsoda szél, micsoda száraz, forró és gonosz szél száguldott végig a kanyonon!

Norma Jeane túlságosan félt ahhoz, hogy sírjon. Az a rengeteg sziréna, a kiabáló emberek! A madarak, állatok (talán prérifarkasok) furcsa, éles sikolyai, rikoltásai. Norma Jeane látta a lángok ijesztő visszfényét a felhők alján, a Sunset Stripen túl nyújtózó égen, az égen, a Csendes-óceán enyhet adó vizei (Gladys mondta így) fölé boruló, túlságosan távoli égen; az égen, amelyre különös árnyakat rajzoltak a szélben hajlongó pálmafák, a fák, amelyekről foszlányokban lógtak a száraz, elaszalódott levelek, és órák óta érezte a füstszagot (egész más volt, mint amihez Gladys ágyában hozzászokott), de még nem jutott az eszébe, és még most sem ötlött fel benne – nem voltam egy kételkedő gyerek, inkább egy beletörődő, vagyis inkább kétségbeesetten reménykedő gyerek voltam –, hogy az anyja rossz irányba robog a Forddal.

Nem távolodott a foltokban lángoló domboktól, hanem közeledett feléjük.

Nem távolodott a kaparósan fojtogató füsttől, hanem közeledett felé.

Pedig Norma Jeane felismerhette volna a jeleket: Gladys nyugodtan beszélt. A megnyugtató és észszerű hangján.

Amikor Gladys igazán önmaga volt, a legigazibb önmaga, olyan színtelen, kifejezéstelen hangon beszélt, mintha az utolsó cseppig kifacsarták volna belőle az örömöt és az érzelmeket, mint egy konyharuhából a vizet, és ilyenkor nem nézett a szemedbe, ilyenkor keresztülnézett rajtad, valahogy úgy, ahogy egy számológép tudna, ha lenne szeme. Amikor Gladys nem volt önmaga, vagy lassan csúszott bele ebbe az állapotba, akkor kapkodva, összefüggéstelen szavakat egymás mögé hányva kezdett beszélni, mert képtelen volt lépést tartani a lázasan zakatoló agyával; vagy olyan nyugodt, logikus hangra váltott, mint Norma Jeane tanítónői, amikor olyasmit magyaráztak, amit mindenki tudott.

– Egyezséget kötöttünk a sátánnal. Még azok is, akik nem hisznek benne.

Gladys hirtelen hátrafordult, és megkérdezte Norma Jeane-t, hogy figyel-e.

– Iii…igen, anya.

Sátán? Egyezség? Hogyan?

Az út szélén egy halványan derengő valami hevert. Nem egy igazi csecsemő, talán egy játék baba, egy elveszített játék baba, és bár első rémületében az jutott az ember eszébe, hogy valaki elhagyott egy igazi csecsemőt a tűz miatti pánikban, de természetesen csak egy játék baba lehetett. Gladys a jelek szerint nem vette észre, amikor elhaladtak mellette, de Norma Jeane-t hirtelen átjárta a rémület… otthagyta a babáját az ágyon! a nagy kavarodásban és izgalomban, amikor a kétségbeesett anyja felébresztette és kiterelte az autóhoz a szirénázásba, a villogó fények közé és a füstszagba, Norma Jeane otthagyta az aranyszőke babáját a lángok martalékául, és most már biztos nem volt olyan aranyszőke, mint egykor; a bársonyos, ruganyos bőre sem lehetett már a régi, a csipkés hálósipkája elenyészett, a virágmintás hálóinge és a cipőcskébe bújtatott ide-oda nyakló lába pedig nyilván jóvátehetetlenül bepiszkolódott, de Norma Jeane akkor is szerette a babáját, az egyetlen babáját, a még el sem nevezett babáját, a születésnapi babáját, akit eddig csak úgy szólított, hogy baba, vagy  – a leggyakrabban – gyengéden csak úgy, hogy te, mint amikor a tükörképünkhöz beszélünk, és nem érezzük szükségét a hivatalos megszólításnak. Norma Jeane felkiáltott.

– Anya, mi lesz, ha leég a ház? Otthagytam a babámat!

Gladys ingerülten felhorkant.

– Ó, az a baba! Jobban járnál, ha elégne. Beteges ez a kötődés.

Gladysnek a vezetésre kellett összpontosítania. Az 1929-es kopott zöld Ford másod- vagy harmadkézből származott, 75 dollárért vette egy barát barátjától, egy elvált anyától, aki „szimpatizált” Gladysszel. Nem volt egy megbízható autó, a fékek elég furcsák voltak, és Gladysnek két kézzel kellett kapaszkodnia a kormánykerék tetejébe, hogy előredőlve kiláthasson a pókhálószerűen repedezett szélvédőn, a motorháztető felett. Gladys nyugodt volt, összeszedett; hogy visszanyerje a magabiztosságát, lehajtott egy félpohárnyi erős, nyugtató hatású italt, ami nem gin, nem whisky és nem is vodka volt, de aznap éjszaka így sem volt könnyű a Stripen vezetni, mert rengeteg szirénázó és villogó autó járt arra, a nagyon szűk Coldwater Canyon Drive-on pedig csak jöttek, jöttek a hegynek lefelé, az ellenkező irányba tartó autók, és elvakították a reflektoraikkal, úgyhogy Gladys folyamatosan szentségelt, amiért nem volt nála a napszemüvege; Norma Jeane pedig az ujjai között kukucskálva figyelte a szélvédők mögött fel-felvillanó sápadt és feszült arcokat. Mi miért megyünk felfelé, a hegyek közé, és miért éppen ezen a lángoló éjszakán? – merült fel benne a kérdés, de nem tette fel, mert talán az járt a fejében, hogy amikor Della nagymama még életben volt, azt tanácsolta neki, hogy figyelje Gladys „hangulatváltozásait”, és megígértette Norma Jeane-nel, hogy ha a dolgok „veszélyesre fordulnak”, azonnal felhívja őt…

– Én pedig, ha kell, taxiba pattanok, még ha öt dolláromba is fáj – mondta Della elszántan.

Della nagymama nem a saját számát adta meg neki, hanem a ház gondnokáét, mivel Della lakásában nem volt telefon, és Norma Jeane fejből fújta a számot, amióta több mint egy éve Gladysszel élt, amióta több mint egy éve Gladys diadalmenetben vitte magával a Highland Avenue-n, a Hollywood Bowl közelében lévő új lakásába, és Norma Jeane egész életében emlékezni fog erre a számra (VB 3-2993), pedig valójában egyetlenegyszer sem merte felhívni, és azon az 1934 októberi éjszakán a nagyanyja már hónapok óta, Monroe nagyapa pedig még hosszabb ideje halott volt, úgyhogy senkit sem tudott volna elérni a számon, még akkor sem, ha fel merte volna hívni.

Nem volt senki, semmilyen telefonszámon, akit Norma Jeane hívhatott volna.

Az apám! Ha meglett volna a száma, lehetett volna bárhol, felhívhattam volna, hogy megmondjam neki: Anyának szüksége van rád, kérlek, gyere és segíts!, és azt gondoltam, hogy jött is volna. Igen, hittem benne.

Valamivel távolabb, a Mulholland Drive elején a tűzoltók lezárták az utat.

– A francba! – szentségelt Gladys és hirtelen beletaposott a fékbe. Fel akart menni a dombok közé, a város fölé, és nem foglalkozott a veszéllyel, a szirénákkal, az elszórtan égő tüzek lobogó fényével, a forrón süvítő Santa Ana széllel, amely még a Coldwater Canyon Drive védett szakaszain is rángatta az autót. Ezeken a csendes és elegáns dombokon, Beverly Hillsen, Bel Airben és Los Felizben sorakoztak a filmsztárok palotái, amelyekhez vasárnaponként Gladys gyakran elvitte Norma Jeane-t nézelődni, ha volt éppen pénze benzinre. Boldog pillanatok voltak mindkettőjük számára, ez volt a közös programunk a templomba járás helyett, de akkor késő éjszaka volt már, és sűrű füst gomolygott a levegőben, egyetlen házat sem látott az ember, a sztárok palotái lángokban állhattak, és talán éppen ezért zárták le az utat. És ezért történt az is, hogy amikor néhány perccel később Gladys észak felé akart fordulni a Laurel Canyon Drive-on, ahol fények villództak és mentőautók parkoltak az úttesten, egyenruhás rendőrök állították meg.

Gorombán megkérdezték tőle, hogy hova a fenébe akar menni, Gladys pedig elmagyarázta, hogy Laurel Canyonban lakik, ott van a háza, és joga van hazamenni, mire a rendőrök azt akarták tudni, hogy pontosan, hol lakik, de erre Gladys azt válaszolta, hogy: – Az csak rám tartozik –, mire a rendőrök közelebb jöttek, és zseblámpájukkal tulajdonképpen az arcába világítottak. Gyanakvók voltak és nem igazán hittek neki, meg is kérdezték, hogy ki utazik vele az autóban. Gladys elnevetett magát. – Hát nem Shirley Temple. – Az egyik beszélgetni kezdett vele. Los Angeles megyei seriffhelyettes volt, és nagyon bámulta Gladyst, aki még a zsírosan fénylő arckrém-maszkban is magabiztos és szép nőnek tűnt, annak a klasszikus és titokzatos Garbo-félének, már ha nem túl közelről nézte az ember, mert a kitágult pupillájú szeme hatalmas volt, az orra hosszú, finom metszésű, az ajka pedig telt és vörös a rúzstól, mert mielőtt elmenekültek volna, ahogy minden éjszaka, aznap éjszaka is szakított időt arra, hogy kirúzsozza magát, mert soha nem tudhatta az ember, hogy ki, mikor veszi szemügyre és alkot róla véleményt; és akkor a seriffhelyettes rájött, hogy valami nem stimmel, hogy egy zavarodott, csak félig-meddig felöltözött fiatalasszonnyal van dolga, aki a válláról lecsúszó, viseltes selyemkimonóban és egy szakadt, az apró, ide-oda mocorgó melleit alig elfedő fekete csipke hálóingnek tűnő valamiben ül az autójában egy halálra rémült, borzas hajú, pizsamában, mezítláb kucorgó, aprócska és pufók, az izgalomtól kipirult, a koromtól és a könnytől maszatos arcú gyerekkel. A gyerek és az anyja is köhögött, a nő magában motyogott – ingerült volt, dühös volt, kacérkodott, mellébeszélt, egy idő után azt kezdte hajtogatni, hogy meghívták egy, a Laurel Canyon legtetején álló villába:

– Az egy tűzbiztos palota… Ott biztonságban leszünk a lányommal… Nem mondhatom meg a férfi nevét, de maguk is ismerik, biztos úr… a filmiparban dolgozik. A kislány az övé. Ez egy homokváros és semmi sem tart örökké, de mi azért megyünk…

Gladys fátyolos hangja harciasan csengett.

A seriffhelyettes közölte Gladysszel, hogy sajnálja, de vissza kell fordulnia, aznap senkit sem engednek tovább, a dombokon lakó családokat is kimenekítették, úgyhogy ő és a kislánya is nagyobb biztonságban lesz, ha visszamegy a városba.

– Menjen haza, hölgyem, nyugodjon meg, és fektesse le a kislányt. Későre jár.

Gladys indulatosan felcsattant.

– Maga csak ne fölényeskedjen velem! Ne mondja meg, mit csináljak!

A seriffhelyettes elkérte Gladys jogosítványát és az autó forgalmi engedélyét, Gladys pedig közölte, nincsenek nála a papírok – vészhelyzet volt, mire számított? –, és végül a stúdióbelépőjét nyújtotta át, a rendőr pedig vetett rá egy gyors pillantást, majd visszaadta azzal, hogy a Highland Avenue a város biztonságos részén van, legalábbis egyelőre, úgy szerencsésnek mondhatja magát, és azonnal haza kellene mennie. Gladys dühösen rámosolygott.

– Igazándiból, biztos úr, a poklot akarnám látni testközelből. Csak úgy, kedvcsinálónak.

A Harlow-féle szexi-fátyolos hangján beszélt; zavarba ejtő hirtelenséggel váltott.

A rendőr felvonta a szemöldökét, miközben Gladys csábosan felmosolygott rá, és egy fejmozdulattal kiszabadította a haját a kendőből, hagyta, hogy a vállára omoljon. Bár régebben sokat foglalkozott a frizurájával, Gladys akkor már hosszú hónapok óta nem igazíttatta meg, nem festette be a haját, úgyhogy a bal halántéka felett nagy hirtelenséggel felbukkant egy feltűnően hófehér tincs, ami aztán a képregényekben látható, villámokhoz hasonló cikcakkot leírva hullott alá. A seriffhelyettes zavartan közölte Gladysszel, hogy vissza kell fordulnia, ha akarja, el is kísérik egy darabon, de ez rendőri utasítás, különben kénytelenek lesznek letartóztatni.

– Letartóztatni? Mert vezettem az autómat? – kacagott fel Gladys, majd nyugodt hangon folytatta. – Biztos úr, sajnálom. Kérem, ne tartóztasson le! – Majd szinte súgva, hogy Norma Jeane ne hallja, hozzátette: – Inkább lőjön le.

A seriffhelyettes elveszítette a türelmét.

– Hölgyem, menjen haza! Maga vagy részeg vagy be van drogozva, de ma éjszaka nincs időnk az ilyesmire. Úgy beszél, mintha bajba akarna kerülni.

Gladys megragadta a seriffhelyettes karját, látta rajta, hogy csak egy egyszerű, középkorú, táskás és szomorú szemű, megfáradt fickó egy fényes jelvénnyel, egyenruhában, egy súlyos övvel a derekán és a tartójában pihenő fegyverével, akinek megesett a szíve ezen a kislányon és az anyján, akinek az arcán elmázolódott a krém, akinek ki voltak tágulva a pupillái, és alkoholszagú volt a lehelete, de attól függetlenül is áporodottnak tűnt, semmiképpen sem egészségesnek, de azt akarta, hogy eltűnjenek végre, mert a többiek már csak rá vártak, és talpon lesznek egész éjszaka.

Udvariasan lefejtette a karjáról Gladys kezét.

– Még ha le is lő, biztos úr – mondta Gladys pajkosan –, mert például megpróbálok áttörni az útzáron, a lányomat csak nem puffantaná le! Árván maradna. Már most is árva, csak nem akarom, hogy tudja… akkor sem akarnám, ha szeretném… akarom mondani, ha nem szeretném. Tudjuk, hogy senki sem tehet arról, hogy a világra jött.

– Hölgyem, igaza van! Most pedig menjen haza, OK?

A Los Angeles megyei seriffhelyettesek figyelték, ahogy Gladys igyekszik megfordulni az 1929-es Forddal a szűk úton, zavartan és szánakozva csóválták a fejüket, Gladys pedig szentségelt, mert attól, hogy idegen férfiak figyelték, úgy érezte magát, mintha egy sztriptízbárban vetkőzött volna. „Ó, azok a titkos, mocskos férfigondolatok…”

Gladysnek végül sikerült megfordulnia, és dél felé indult a Laurel Canyonon, egyenesen a Sunset és a város irányába. Az arca zsírosan fénylett, kirúzsozott szája pedig remegett a felháborodástól. A mellette ülő Norma Jeane magába roskadva ült, összezavarodva a már-már felnőttes szégyenérzettől. Ugyan nem tisztán, de hallotta, hogy Gladys miket mondott a seriffhelyettesnek. Úgy gondolta, de mégsem volt egészen biztos benne, hogy Gladys színészkedett, amint az gyakran megesett vele azokban az indulatos állapotaiban, amikor nem volt önmaga. Az viszont tény volt, kétségbevonhatatlan, mint egy filmjelenet és ezt mások is látták, hogy az anyját, az ő Gladys Mortensen nevű anyját, aki annyira büszke volt és független és hűséges a stúdióhoz, aki annyira el volt szánva, hogy „sikeres nő” lesz, és senkitől sem fogad el könyöradományt, épp most nézték szerencsétlen, szánni való bolondnak. Így volt! Norma Jeane megtörölte a szemét, mert csípte a füst és megállíthatatlanul folytak a könnyei, de nem sírt; olyan szégyent érzett, amit az ő korában nem is igazán lehet, de nem sírt, inkább gondolkozni próbált: Létezik, hogy az apja hívta meg őket a házába? Hogy egész végig csak néhány kilométernyire lakott tőlük? De akkor miért akart Gladys ráfordulni a Mulholland Drive-ra? Gladys csak meg akarta téveszteni a rendőröket, össze akarta kuszálni a nyomokat? (Gladys gyakran, előszeretettel használta az „összekuszálni a nyomokat” kifejezést.) Amikor a vasárnapi autós túráikon Gladys elhajtott Norma Jeane-nel a sztárok és a „filmipar egyéb nagyságainak” a palotái előtt, időnként célozgatott arra, hogy az apád esetleg itt lakott a környéken, vagy hogy az apád járhatott egy partin, amit ebben vagy abban a házban rendeztek, de ennél többet sohasem árult el. Nem kellett igazán komolyan venni, ahogy Della nagymama intelmeit és jóslatait is érdemesebb volt – ha nem is félvállról –, de nem szó szerint venni; afféle célozgatások voltak, hunyorgó kacsintások, amiktől egy csipetnyi kellemes izgalmat érez az ember, de semmi többet. Így aztán Norma Jeane kénytelen volt azon töprengeni, hogy mi lehet az igazság, hogy létezik-e egyáltalán „igazság”, mert az élet valójában még csak nem is hasonlított egy hatalmas kirakós játékra, mert a puzzle-ban az összes darab szépen, pontosan összeillett, és még az sem számított igazán, hogy a tájkép, amit ki kellett rakni, tényleg szép volt-e, mint meseország, elég volt, hogy ott az összerakott kép: láthatta, megcsodálhatta, és persze, ha olyan kedve volt, akár össze is rombolhatta az ember, de akkor is ott volt. Az életben – ahogy arra Norma Jeane már kilencéves kora előtt rájött – nem volt ott semmi.

Norma Jeane mégis emlékezett a bölcsője fölé hajló apjára. Fehér, vesszőből font mózeskosár volt rózsaszín szalagokkal. Gladys egy kirakatban mutatta neki.

– Látod? Pont ilyened volt babakorodban. Emlékszel?

Norma Jeane szótlanul rázta a fejét, nem, nem emlékezett, de később egy álomféleségben – elábrándozott az iskolában (az új hollywoodi iskolájában, ahol senki sem szerette), amivel persze azt kockáztatta, hogy mint már annyiszor, ismét leteremtik – úgy érezte, hogy emlékszik a kosárra is, de főleg arra, hogy az apja fölé hajol és mosolyog, Gladys pedig mellette áll és belékarol. Az apjának telt, határozott és szép arca volt, szelíden ironikus mosoly játszott rajta, olyan volt, mint Clark Gable, és a sűrű, sötét haja is ugyanúgy „V” betűt formázott a homlokán, mint Clark Gable-nek. Vékony, elegáns bajuszkát viselt, és a mélyen zengő, bariton hangján beszélt hozzá.

– Szeretlek, Norma Jeane, és egy nap visszajövök érted Los Angelesbe.

Aztán gyengéden homlokon csókolta, Gladys pedig, az ő mosolygós és szerető anyja, csak nézte őket.

Olyan tisztán és élesen emlékezett rá!

Sokkal „valóságosabb” volt, mint mindaz, ami körülvette.

Norma Jeane izgatott lett.

– Iii…itt volt? Apa? Egész idő alatt? Miért nem jött el hozzánk? Miért nem élünk vele?

Gladys mintha meg sem hallotta volna. Gladysből elszállt az indulat, lassan elhagyta az erő. Izzadt a kimonóban, és valami nagyon erős szag áradt belőle. Valami gond lehetett a fényszórókkal: vagy egyre gyengébben világítottak, vagy a búra lett egyre porosabb. A szélvédőt is finom hamuréteg borította. A forró szél lökdöste az autót, kígyózva tekergő portölcséreken hajtottak át. A várostól északra hatalmas felhők gomolyogtak a lángok fényében. Éles, kaparós szag terjengett, az égett haj, az égett cukor szaga, a felperzselt, rothadó növényeké, az odvas fáké, a lángoló szemété. Kis híján felsikoltott. Képtelen volt elviselni!

Ez volt az a pillanat, amikor Norma Jeane megismételte az előbbi kérdést, kicsit hangosabban, olyan aggodalmas hangon, amelyről tudnia kellett volna, hogy az anyja képtelen lesz elviselni. Ez most azt kérdezte, hogy hol van az apja? Hogy egész végig itt élt-e a közelében? De miért?…

– Fogd be!

Gladys keze olyan fürgén pattant le a kormánykerékről, mint egy csörgőkígyó, és visszakézből felpofozta az izgalomtól kipirult Norma Jeane-t. Norma Jeane nyöszörgött, és feljajdult, és a térdét felhúzva összekucorodott az ülésen.

A Laurel Canyon Drive aljában elterelték a forgalmat, és miután Gladys megtette a több háztömbnyi kerülőt, egy második tereléshez értek, majd miután szitkozódva és magában zokogva végre-valahára kiért egy szélesebb útra, fogalma sem volt, hogy a Sunset Boulevardon van-e, és ha igen, merre kell fordulnia a Highland Avenue felé. Hajnali két óra volt, egy valószerűtlen, kétségbeesett nap éjszakája. Egy hangosan bömbölő gyerek ül mellette. Harmincnégy éves volt. Egyetlen férfi sem fog már vágyakozva nézni rá. Feláldozta a fiatalságát a stúdió kedvéért, és az miféle kegyetlenséggel hálálta meg?! Behajtott a kereszteződésbe, az arcán patakokban folyt a veríték, ide-oda kapkodta a fejét.

– Édes istenem! Merre jutok haza?

2

Egyszer volt, hol nem volt, a hatalmas Csendes-óceán homokos partjainál, volt egy titokzatos hely, egy kis falu.

Ahol aranyló fények játszottak a tenger tükrén, ahol a csillaghunyorgós éjszakákon tintakék volt az ég, és langyos, lágyan simogató szél fújt.

Itt történt egyszer, hogy egy kislány megérkezett a Körbefalazott Kerthez. A fal sziklákból épült és hat méter magas volt, és gyönyörű lángvörös murvafürt futotta be. A Körbefalazott Kertből madárének, muzsika és egy csobogó szökőkút hangjai szűrődtek ki, idegen, ismeretlen hangok és nevetés.

Sohasem fogsz átmászni ezen a falon, nem vagy hozzá elég erős; a lányok nem elég erősek, a lányok nem nőnek elég nagyra, a tested túl gyenge és törékeny, mint egy babáé, a tested egy baba; a tested azért van, hogy mások csodálják, dédelgessék; a tested azért van, hogy mások használják, ne te; a tested egy zamatos gyümölcs, ami azért van, hogy mások beleharaphassanak, megízlelhessék; a tested másokért van, nem érted.

A kislány sírni kezdett! A kislány szíve majd meghasadt.

Arra jött a jóságos keresztanyja, és így szólt hozzá:

– Van egy titkos út, ami bevezet a Körbefalazott Kertbe. A falban találsz egy titkos ajtót, de jó kislányként meg kell várnod, amíg az ajtó kinyílik magától. Türelmesen és csendben kell várnod. Nem kopogtathatsz be az ajtón, mint egy rossz kisfiú. Nem sírhatsz és nem kiabálhatsz. Az ajtót egy csúnya, öreg, zöld törpe őrzi, el kell nyerned a jóindulatát. Fel kell keltened a figyelmét, el kell érned, hogy csodáljon. El kell érned, hogy kívánjon. Aztán már szeretni fog és teljesíti a parancsaidat. Te csak mosolyogj, mosolyogj és örülj! Mosolyogj és vedd le a ruhád! A tükörbéli Csodabarátod majd segít, mert a te tükörbéli Csodabarátod igazán különleges. Az öreg, csúnya és zöld színű törpe beléd fog szeretni, és a Körbefalazott Kert rejtekajtaja kitárul előtted, csak előtted, te pedig boldogan kacagva be fogsz lépni rajta. A Körbefalazott Kertben gyönyörűségesen bimbózó rózsák fognak várni és kolibrik és pintyek, muzsika és csobogó szökőkutak, és a csodálkozástól elkerekedik majd a szemed, mert kiderül, hogy az öreg, csúnya és zöld törpe igazándiból egy elátkozott királyfi, aki térdre fog ereszkedni előtted, hogy megkérje a kezed, te pedig örök boldogságban fogsz élni vele a Kerti királyságában, és soha többé nem leszel boldogtalan kislány.

Amíg ott maradsz a hercegeddel a Körbefalazott Kertben.

3

– Norma Jeane? Azonnal gyere haza!

Az előző nyáron Della nagymama gyakran, túl gyakran kiáltozott Norma Jeane után a bérházuk kapujából. Tölcsért csinált a kezéből és tulajdonképpen üvöltött. Úgy tűnt, az idős asszony egyre jobban aggódik az unokájáért, mintha ismerte volna a feléjük robogó igazságot, amit senki más.

Én viszont elbújtam. Rossz kislány voltam. A legutóbb, amikor nagymama hívott.

Olyan volt az a nap is, mint az összes többi. Norma Jeane két barátnőjével játszott a tengerparton, aztán egyszer csak, mint valami ragadozó madár, lecsapott rá az égből az a kiáltás: – Norma Jeane! NORMA JEANE! – A két kislány Norma Jeane-re nézett, kuncogni kezdtek, és lehet, hogy sajnálták is egy kicsit. Norma Jeane durcásan csücsörített és tovább lapátolta a homokot. Nem megyek. Ki van zárva!

A környéken mindenki ismerte Della Monroe-t. Rendszeresen látták a Keresztény Újjászületés templomában, ahol (a szemtanúk megesküdtek rá!) a bifokális szemüvege bepárásodott, amikor énekelt, aztán viszont szégyentelenül a többiek elé tolakodva igyekezett előrébb lökdösni az unokáját, hogy a szőke és fiatal lelkipásztor megcsodálhassa Norma Jeane-t a Shirley Temple-féle göndör fürtjeivel és flancos vasárnapi díszruhájában, amit az kivétel nélkül mindig meg is tett. Szélesen mosolyogva.

– Az Úr megáldotta magukat, Della Monroe! Legyen hálás neki!

Della nevetett és sóhajtozott. Nem az a fajta volt, aki akár csak egy szívből jövő bókot is képes lett volna úgy fogadni, hogy ne forgassa ki valamennyire.

– Az vagyok. Nem úgy, mint Norma Jeane anyja.

Della nagymama nem hitt abban, hogy a gyerekeket el kellene kényeztetni. Ő abban hitt – mivel ő is végigdolgozta az egész életét –, hogy már kiskorukban munkára kell fogni őket. Most, hogy meghalt a férje, és csak „nyomorúságos” nyugdíjat kapott (néhány lyukas garast), Della továbbra is dolgozott. – A bűnösöknek nem jár pihenő! – Egy mosodában vasalt az Ocean Avenue-n, egy környékbeli varrónőnek díszvarrásokat készített, amikor pedig nem tudta elkerülni, babákra vigyázott a lakásában, egyszóval boldogult. A határvidéken született, és nem volt az a gyámoltalan és butácska mimóza, mint amilyen nőcskéket időnként a filmekben lehetett látni, és amilyen a saját idegbeteg lánya is volt. Ó, mennyire gyűlölte Della Monroe Amerika üdvöskéjét, Mary Pickfordot. Mindig is támogatta a tizenkilencedik alkotmánykiegészítést, amely szavazati jogot adott a nőknek, és 1920 óta az összes választáson részt vett. Dörzsölt volt, élesnyelvű és forrófejű. Bár gyűlölte a filmeket, mert általában véve hamisnak gondolta őket, James Cagney-ért mégis rajongott a Közellenség-ben, és háromszor is megnézte ezt a kőkemény, veszett alakot, aki habozás nélkül odasózott az ellenségeinek, ám amikor megérezte, hogy eljött az ideje, elfogadta a sorsát, hogy bepólyálják, mint egy múmiát, és otthagyják egy küszöbön. Ugyanígy imádta a Kis cézár gyilkosát, a nőies szájú, nagy hantás Edward G. Robinsont. Ezek a figurák voltak annyira férfiak, hogy elfogadják a halált, amikor elérkezett az idejük.

Amikor eljött az időd, eljött az időd. Della nagymama szerint ez egy örömteli dolog volt.

Időnként, miután Norma Jeane végigrobotolta a délelőttöt Dellával, és kitakarították a lakást, elmosogattak, eltörölgettek, Della elvitte madarakat etetni. Ezek voltak Norma Jeane legboldogabb pillanatai. Kenyérdarabokat szórtak szét egy üres és kopár telken, majd kissé távolabb húzódva várták, hogy heves szárnysuhogás közepette leszálljanak a madarak, és szaporán koppintgatva a csőrükkel, óvatosan, mégis kiéhezve nekilássanak. Voltak galambok, gerlék, sárgarigók, bozótszajkók, csapatostól érkező verebek, a bokrok között pedig, a trombitafolyondárok között a dongóknál alig nagyobb kolibrik lebegtek. Della mondta, hogy ez az aprócska madár az egyetlen, amelyik ellentétben az összes többi fajtával, oldalra és hátrafelé is tud repülni. Már-már sikerült magához szoktatnia ezeket a „dörzsölt kis bestiákat”, de morzsát vagy magokat enni egyszerűen nem voltak hajlandók. Norma Jeane-t lenyűgözték a színpompás madarak, amelyeknek karmazsinvörös és zöld tollazata fémesen csillogott a napfényben, és olyan gyorsan verdestek a szárnyukkal, hogy az ember csak egy elmosódott, homályos foltot látott az egészből; a levegőben lebegve, egy helyben repülve, a tűszerűen vékony és hosszú csőrükkel kiszívták a táplálékot a virág tölcséréből, majd gyorsan odébbálltak.

– Nagyanya, hova mennek?

Della nagymama megvonta vállát. Addigra kicsit elment a kedve a nagymama szereptől, és attól, hogy egy magányos gyereket szórakoztasson.

– Ki tudja? Ahova a madarak szoktak.

A halála után többen is megjegyezték, hogy Della Monroe a férje halála után hirtelen öregedett meg, pedig amíg életben volt, folyamatosan panaszkodott, annak, aki hajlandó volt meghallgatni: arra, hogy iszik, a „rossz tüdejére”, a „bogarasságára”. Della megtermett, testes asszony volt, arca vöröslött a magas vérnyomástól, mégsem vigyázott kellőképpen az egészségére.

Úgy nézett ki, mintha egy szélben dagadó vitorla kereste volna az unokáját a környéken. Alig engedte ki játszani Norma Jeane-t, máris haza akarta parancsolni. Azt mondta, hogy ő csak meg akarja menteni a kislányt az anyjától, „attól, aki összetörte a saját anyja szívét”.

Azon a vakítóan napfényes és forró augusztusi délutánon az épület mögött játszó néhány gyereken kívül senki se merészkedett ki. Della nagymamának hirtelen olyan előérzete támadt, hogy történni fog valami, valami rossz, úgyhogy kióvakodott a forróságba és ütemesen kiabálni kezdett. – Norma Jeane! Norma Je-ane! – Valahogy úgy, ahogy a hentes bárdja szokott lecsapni (egy, két, há… egy két, há…). Végigkiabálta az épület előtti járdát, a foghíjtelket, Norma Jeane és a barátnői pedig vihogva menekültek, elrejtőztek és nem válaszoltam, nem akartam, hogy dirigáljon nekem. Pedig Norma Jeane szerette a nagyanyját, az egyetlen embert, aki igazán szerette őt, az egyetlen olyan embert, aki úgy szerette, hogy közben nem akarta bántani, csak megvédeni. A szomszéd srácok viszont úgy emlegették Della Monroe-t, hogy az a „dagadt, öreg elefánt!”, és amikor Norma Jeane ezt hallotta, mindig szégyenkezett.

Norma Jeane tehát elbújt. Aztán egy idő múlva, amikor már nem hallotta Della kiáltozását, úgy érezte, jobban teszi, ha mégis hazaindul. Futva érkezett a tengerpartról, úgy nézett ki, mint egy kis vadember, a vér dobolt a fülében, és akkor egy nagyanyja korabeli asszony utánakiáltott. – Hát itt vagy! A nagyanyád már keresett, kisasszony! – Norma Jeane beszaladt az épületbe, felrohant a második emeletre, és bár számtalanszor megtette, valahogy érezte, hogy most más lesz, mert annyira csendes és nyugodt volt minden, mint a filmekben a váratlan fordulat előtt, ami gyakran olyasmi volt, amitől felsikoltott az ember, amire sohasem tudott felkészülni. Ó, nézd csak!… Della nagymama lakásának az ajtaja tárva-nyitva állt. Ez rosszat jelentett. Norma Jeane tudta, hogy rosszat jelent, és tudta, mit fog odabent találni.

Mert nagymama már korábban is elesett, amikor otthon voltam. Hirtelen megszédült és elveszítette az egyensúlyát. A konyhapadlón feküdt, kába volt, csak nyöszörgött, nehezen kapott levegőt, és fogalma sem volt, hogy mi történt. Felsegítettem, leült egy székre, odavittem neki a gyógyszereit meg jeget egy konyharuhába bugyolálva, hogy odaszoríthassa a tűzforró arcához. Ijesztő volt, de aztán egy idő után már nevetett, én pedig tudtam, hogy minden rendben van.

Most viszont nem volt. A nagyanyja izzadt és hatalmas teste a fürdőszoba padlóján hevert beékelődve a kád és a vécé közé (mindkettő aznap reggel lett tisztára sikálva) az emberi esendőség mementójaként terjengő fertőtlenítőszagban, és Della nagymama úgy hevert az oldalán, mint egy partra vetett hal, széles arcán vörös foltok terpeszkedtek, a szeme félig nyitva volt, a tekintete a semmibe révedt, és zihálva kapkodta a levegőt.

– Nagyi! Nagyi!…

Olyan volt, mint egy filmjelenet, csak valóságos.

Della nagymama vakon tapogatódzott Norma Jeane keze után, mintha azt akarta volna, hogy segítse fel. Elsőre értelmetlennek tűnő, furcsán fojtott hangok törtek fel a torkából. Nem volt dühös, és nem is szidta le. Baj volt. Norma Jeane tudta. Letérdelt a nagyanyja mellé, érezte a halálra ítélt test, a veríték, a zsigerek, a bélgázok szagát, a halál szagát és felzokogott. – Nagyanya, ne halj meg! A haldokló asszony pedig olyan görcsös erővel szorította meg Norma Jeane kezét, hogy kis híján eltörte azt ujjait, és valahogy még sikerült kimondania – mintha minden egyes szó egy-egy iszonyú erőfeszítés árán beütött szög lett volna –, hogy: – Isten áldjon, kislányom, szeretlek.

4

Az én hibám volt. Az én hibám, hogy nagymama meghalt.

Ne légy nevetséges. Senki sem tehet róla.

Nem mentem haza, amikor hívott. Gonosz voltam vele.

Figyelj! Isten tehet az egészről. Most pedig menj vissza aludni!

Anya, hall minket? Nagymama hall minket?

Jézusom! Remélem, nem!

Az én hibám, ami nagymamával történt! Jaj, anyu…

Nem vagyok anyu, te nyomorult kis hülye! Eljött az ideje, ennyi.

A csontos könyökével lökdöste odább a gyereket. Nem akarta megpofozni, mert nem akarta használni a felrepedezett és vörös kezét.

(Gladys keze! Rettegett a gondolattól, hogy a vegyszerek miatt a rák beférkőzött a csontjaiba.)

És a fenébe is, ne érj hozzám! Tudod, hogy nem bírom.

Nehéz idők jártak azokra, akik az Ikrek jegyében születettek. Szegény Ikrek!

Amikor felhívták Gladys Mortensent a negatívvágó-laborban, csak segítséggel jutott el a telefonig, annyira rettegett. A főnöke, Mr. X. – aki régebben szerelmes volt belé, aki még könyörgött neki, hogy legyen a felesége, és aki még a családját is elhagyta volna érte, amikor Gladys az asszisztense volt ’29-ben, még azelőtt, hogy alacsonyabb beosztásba helyezték volna egy olyan betegség miatt, amiről nem is ő tehetett – egyetlen szó nélkül adta át neki a kagylót. A gumírozott cső úgy tekergett, mint egy kígyó. Tulajdonképpen élt, csak Gladys sztoikus módon nem volt hajlandó elismerni. Gladys szeme vörös volt az erős vegyszerektől, amiket használt (egy olyan feladathoz, amit egy másik, alacsonyabb beosztású laboránsnak kellett volna elvégeznie, Gladys azonban nem volt hajlandó megszerezni Mr. X-nek azt az örömet, hogy panaszkodhasson rá), a füle pedig furcsán zúgott, mintha egy film hangfelvétele azt duruzsolta volna, hogy Most! Most! Most!, de ő rutinosan figyelmen kívül hagyta ezt is. Huszonhat éves kora óta, azóta, hogy az utolsó kislánya megszületett, szakértőként képes volt kizárni, kiszűrni a fejében alkalmatlankodó hangok közül azokat, amelyekről tudta, nem valóságosak, ám időnként, ha fáradt volt, megszólalt benne a hang, mint egy hirtelen erősebben sugárzott rádióadó. Ha kérdezik, azt válaszolta volna, hogy biztos a lánya, Norma Jeane miatt hívták sürgősen a telefonhoz. (A másik két lánya, aki Kentuckyban élt az apjával, eltűnt az életéből. A férfi közölte, hogy Gladys „egy beteg asszony” és lehet, hogy úgy is volt.) Valami történt. A lányával. Nagyon sajnálom. Baleset volt. Ehelyett azonban Gladys anyjáról érkezett hír. Della! Della Monroe! Valami történt. Az édesanyjával. Nagyon sajnálom! Ide tudna jönni minél előbb?

Gladys kezéből kiesett a kígyószerű zsinór végén fityegő telefonkagyló, és Mr. X-nek kellett támogatnia, nehogy elájuljon.

Édes istenem, teljesen megfeledkezett Delláról. A saját anyjáról, Della Monroe-ról. Della azért válhatott sebezhetővé, mert ő kiűzte a gondolataiból. Della Monroe a Bika jegyében született. (Az apja az előző télen halt meg. Gladys betegeskedett akkoriban, a szokásos kegyetlen migrén tört rá, úgyhogy nem tudott elmenni a temetésre, sőt még Venice Beachre sem, hogy meglátogassa az anyját. Valahogy sikerült kivernie a fejéből Monroe-t, az apját, és arra gondolt, hogy Della majd mindkettejük nevében megsiratja. Amúgy is, amíg őt gyűlöli, Dellának kevesebb ideje jut az özvegységre gondolni. – Szegény apám az Argonne-ban esett el. Elgázosították. – Gladys hosszú évek óta ezt mondta a barátoknak. – Sohasem ismerhettem meg igazán.) Gladys az utóbbi években képtelen volt szeretni Dellát, mert a szeretet fárasztó, túl sok erőt kíván, és Gladys meg volt győződve arról, hogy Della túl fogja élni őt, de valószínűleg még az árva Norma Jeane-t is, aki a gondjaira volt bízva. Gladys nem szerette Dellát, mert félt az idős asszony ítéletétől. Szemet szemért, fogat fogért! Egyetlen anya sem hagyhatja büntetlenül el a gyerekeit, előbb-utóbb meg kell fizetnie az árát. Vagy ha mégis szerette Dellát, hát olyan konfliktusos, folyton háborgó szeretettel tette, ami képtelen volt megvédeni az anyját a bajtól.

Mert erre való a szeretet. Hogy megvédjen a bajtól.

Ha bekövetkezik a baj, az azt jelenti, hogy nem volt elég szeretet.

A gyermek Norma Jeane-nek, akit nehéz volt nem hibáztatni, aki a földön fekve talált rá a haldokló nagyanyjára, nem esett semmi bántódása. Olyan volt, „mintha belécsapott volna a villám a Nagyiba”, mondta Norma Jeane.

A villám azonban elkerülte Norma Jeane-t, Gladys pedig úgy döntött, hogy hálás lesz ezért.

Tegyük fel, hogy mindez egy jel volt, ahogy az is jel volt, hogy mindketten júniusban születtek, tehát Ikrek voltak, míg Della, akivel képtelenség volt kijönni, az Ikrektől a lehető legtávolabb eső csillagjegyben született és Bika volt. Az ellentétek vonzzák egymást, az ellentétek taszítják egymást.

A másik két lánya különböző jegyben született. Gladys számára kifejezett megkönnyebbülés volt, hogy másfél ezer kilométernyire, valahol Kentuckyban éltek, távol a beteg anyjuk befolyásától, és csak és kizárólag az apjukhoz volt közük. Biztonságban voltak!

Természetesen Gladys magához vette Norma Jeane-t. Nem állt szándékában nevelőszülők vagy a Los Angeles-i árvaház gondjaira bízni a saját vérét, pedig ez volt az a sors, ami Della komor jóslatai szerint a kislányra várt volna, ha ő nincs. Gladys tulajdonképpen szeretett volna hinni a keresztények mennyországában, abban, hogy Della fentről figyeli Norma Jeane-t és őt a Highland Avenue-i bungalójukban, és csak zsörtölődik, amiért a jóslata nem vált valóra. Látod? Nem vagyok rossz anya. Gyenge voltam, beteg voltam, a férfiak rosszul bántak velem, de most már jól vagyok, erős vagyok!

Ezzel együtt, az első hét Norma Jeane-nel valóságos rémálom volt. Az a szűkös hálószoba a penészszagú bungaló hátsó fertályán! Megpróbáltak együtt aludni abban a rozzant ágyban. Próbáltak legalább valamennyit aludni. Gladyst dühítette, hogy a saját lánya szemmel láthatóan fél tőle. Húzza össze magát, és kucorogjon, mint egy megvert kutya! Nem én tehetek róla, hogy meghalt a drágalátos nagyanyád! Nem én gyilkoltam meg! Képtelen volt elviselni a pityergő gyereket, a taknyos orrát, és azt, hogy pontosan úgy szorongatta a piszkos és megviselt babáját, mint az árva gyerekek a filmekben.

– Az az izé? Megvan még? Megtiltom, hogy beszélj hozzá! Az az első lépés a… – Gladys reszketve elhallgatott, nem akart nevet adni a félelmének. (Eltöprengett, hogy vajon miért gyűlöli annyira azt a babát. Végül is ő vette ajándékba Norma Jeane születésnapjára. Féltékeny lenne, amiért Norma Jeane törődik vele? Vagy a szőke, üres kék szemű és dermedten mosolygó babában Norma Jeane-t látja?… Erről van szó? Gladys tulajdonképpen viccből ajándékozta a lányának azt a babát; egy férfiismerősétől kapta azzal, hogy találta valahol, de – ismerve azt a drogost – sokkal valószínűbb, hogy egy autóból vagy egy tornácról nyúlta le, aztán – olyan elvetemülten, mint Peter Lorre az M – Egy város keresi a gyilkost című filmben – egyszerűen elsétáljon egy kislány kedvenc babájával, és összetörje szegényke szívét). Persze nem vehette el azt a nyomorult babát Norma Jeane-től. Legalábbis egyelőre.

5

A Santa Ana szelek, a fojtogató füstszínű levegő és az 1934 őszén pusztító pokoli tűzvész idején anya és lánya együtt élt, és mindketten vitézül állták a sarat.

Együtt laktak a Highland Avenue 828 alatt található családi motel egyik háromszobás lakrészében.

– Öt perc sétányira a Hollywood Bowltól – tette hozzá gyakran Gladys, pedig egyetlenegyszer sem sétáltak el a Hollywood Bowlhoz.

Az anya harmincnégy éves volt, a lánya nyolc.

Ebben azért volt egy kis csalás, mint a vásári varázstükrökben, amelyekben annyira normálisnak tűnik minden, hogy már-már hinne nekik az ember, pedig nem kellene. Gladys harmincnégy éves volt… Úgy hangzott, mintha még előtte állna az élet! Született három gyereke, ebből kettőt elvettek tőle, bizonyos értelemben kitöröltek az életéből, most pedig itt volt ez a nyolcéves, megtört tekintetű, koravén lelkű lány, aki maga volt a két lábon járó szemrehányás, és akit képtelen volt elviselni, de mégis el kellett viselni, mert csak mi vagyunk egymásnak – ismételgette Gladys a gyereknek – egészen addig, amíg van erőm egyben tartani ezt az egészet.

A szezonális erdőtűz nem váratlanul érkezett. A megérdemelt büntetés sohasem váratlan. Dél-Kalifornia levegőjében már jóval az 1934-es tűzvész előtt ott vibrált a veszély, a fenyegetés. Nem volt szükség a Mojave-sivatag felől meginduló szelekre, hogy az ember érezze, a pusztító zűrzavar rövid időn belül el fog szabadulni. Ott volt az utcán a csavargók (akkoriban így hívták őket) zavart, megviselt arcán. Ott volt a napnyugtakor a Csendes-óceán felett gyülekező, időnként démoni formát öltő felhőkben. Ott volt azoknak a stúdióbeli jó ismerősöknek a homályos célzásaiban, hirtelen eltűnő mosolyaiban, visszafojtott nevetéseiben, akikben régebben még meg lehetett bízni. Jobban járt az ember, ha nem hallgatta a híreket, ha bele sem lapozott az újságokba, még a Los Angeles Times-ba sem, ami gyakran hányódott a bungaló előterében (lehet, hogy szántszándékkal hagyták ott, hogy provokálják az érzékenyebb bérlőket, amilyen Gladys is volt?), mert jobb volt nem ismerni az amerikai munkanélküliségre, az országszerte kilakoltatott és otthontalanná váló családokra vagy az öngyilkosságokra, bankcsődökre és az első világháború rokkant, munkaképtelen, munka és „remény” nélkül tengődő veteránjaira vonatkozó rémületes statisztikákat. Jobb volt nem olvasni mindarról, ami Európában, Németországban történt.

A következő háborút itt fogjuk megvívni. Ezúttal nem ússzuk meg.

Gladys lehunyta a szemét a fájdalomtól. Olyan hirtelen érkezett, mint a migrén első hulláma. A fenti bejelentést nem a saját hangján hallotta, hanem egy rádióbemondó férfias, határozott hangján.

Gladys ilyen okokból kifolyólag vette magához Norma Jeane-t, hogy attól kezdve együtt lakjanak a Highland Avenue-n. Bár továbbra is rengeteget dolgozott a Stúdióban és továbbra is folyamatosan rettegett attól, hogy kényszerszabadságra küldik vagy elbocsájtják (a stúdiók munkatársait Hollywood-szerte vagy kényszerszabadságra küldték, vagy elbocsájtották), voltak napok, amikor olyan iszonytató súllyal nehezedett rá a világ, hogy alig tudta kivonszolni magát az ágyból. El volt szánva, hogy arra a rövid időre, ami még hátravan, „jó anyja” lesz a gyerekének.

Mert ha nem Európában vagy a Csendes-óceánon fog kirobbanni a háború, nyugodtan elképzelhető, hogy az égben fog: H. G. Wells jósolt efféle szörnyűséget a Világok harcá-ban, amit Gladys, ki tudja, milyen okból kifolyólag, de szinte kívülről tudott ugyanúgy, ahogy Az időgép bizonyos részeit is. (Gladys abban a hiszemben élt, hogy Norma Jeane apja adott neki egy nagy halom könyvet, köztük ezzel és néhány egyéb Wells-regénnyel és néhány verseskötettel, de valójában a Stúdió egyik olyan munkatársától kapta „a szellem pallérozására”, aki jóban volt Norma Jeane apjával, aki a 20-as évek derekán egy rövid ideig maga is a Stúdió alkalmazottja volt.) Marsi invázió? Miért is ne? Amikor éppen felfokozott hangulatban volt, Gladys hitt az asztrológiai jóslatokban, abban, hogy a csillagok és az egyéb égitestek komoly hatással vannak az emberiség sorsának alakulására. Logikusnak tűnt, hogy más értelmes lények is élnek az univerzumban, és a teremtőjükhöz hasonlóan ők is kegyetlen, zsákmányra éhes ragadozóként tekintenek az emberi fajra. Egy efféle invázió tökéletesen összeegyeztethető lenne a Jelenések könyvével, amely Gladys véleménye szerint a Biblia egyetlen meggyőző könyve volt, legalábbis Dél-Kaliforniából nézve. Lángoló pallossal öldöklő angyalok helyett miért ne jöhetnének ocsmány, gombaszerű marslakók, akik olyan láthatatlan hőnyalábokat forgatnak, amelyek azonmód lángra lobbannak, mihelyt lesújtanak a célba vett emberekre?

Gladys tényleg hitt volna a marslakókban? Abban, hogy elképzelhető egy, az égből érkező invázió?

– A huszadik században élünk. Nagyot változtak az idők Jahve óta, és persze a kataklizmák is.

Képtelenség volt eldönteni, hogy Gladys vajon szórakozik és provokál-e ilyenkor, vagy komolyan beszél. Amikor efféle kijelentéseket tett a szexi Jane Harlow-féle hangján, a kézfejét kecsesen a csípőjére téve, csillogó tekintete nyugodt és rezzenéstelen volt, telt és vörös ajkai nedvesen fénylettek. Norma Jeane mindig zavarba jött, ha látta, hogy más felnőtteket, főleg a férfiakat, mennyire lenyűgözi az anyja valahogy úgy, ahogy az nyűgözi le az embert, ha valaki túlságosan kihajol egy sokadik emeleti ablakon, vagy túl közel kerül a hajával egy égő gyertya lángjához. És ezen még a homlokába lógó őszes hajtincse (amit Gladys „megvetése jeleként” arra sem méltatott, hogy befestesse), a szeme alatt sötétlő fáradt karikák és az egész testében vibráló lázas nyughatatlanság sem változtatott. Ha az apartmanmotel előcsarnokában, az épülethez vezető úton, az utcán vagy bárhol Gladys talált valakit, aki meghallgatta, Gladys jeleneteket adott elő. Ha az ember már látott filmeket, pontosan tudta, hogy Gladys jeleneteket ad elő. Mert még ha olyan jelenetet is adott elő, aminek nem volt különösebb értelme, magára irányította a figyelmet, és az segített lecsillapítani az elmét. Izgató volt (az is volt), hogy a Gladys által felkeltett érdeklődés általában erotikus jellegű volt.

Az erotikus jellegű azt jelenti, hogy kívánják az embert.

Mert az őrültség vonzó, szexi. A női őrültség.

Feltéve, hogy a nő kellően fiatal és csinos.

Norma Jeane-nek, félénk, gyakran szinte láthatatlan gyerekként, tetszett, hogy más felnőttek, főleg férfiak, milyen érdeklődéssel bámulják az asszonyt, aki az ő anyja. Ha a kezdeti érdeklődés után Gladys ideges nevetése, folyamatos gesztikulálása nem kergette volna el őket, lehet, hogy sikerült volna egy olyan férfit találnia, aki megszereti. Lehet, hogy talált volna egy olyan férfit, aki feleségül veszi, és akkor lehet, hogy megmenekültünk volna. Norma Jeane-nek az már kevésbé tetszett, hogy az egyik ilyen vérpezsdítő nyilvános előadás után, amikor hazaért, Gladys valószínűleg bevett egy marék gyógyszert, mert bedőlt a rézágyba, és aztán hosszú órákon át hevert reszketve, félig öntudatlanul, de nem aludt, mert nyitva volt a szeme, és nyálkásan ködös tekintettel bámult. Ha Norma Jeane megpróbálta volna lehúzni róla a ruhát, Gladys valószínűleg szentségelve lekevert volna neki egy pofont. Ha Norma Jeane megpróbálta volna levenni róla a szűk cipőt, Gladys valószínűleg megrúgta volna.

– Ne, ne érj hozzám! Elkapod tőlem a leprát! Hagyj békén!

Ha szívósabban próbálkozott volna azokkal a férfiakkal, akkor talán… Akkor lehet, hogy összejött volna.

6

Bárhol vagy, én ott vagyok. Még mielőtt odaérnél, ahova tartasz, én már ott vagyok és várlak.

Ott vagyok a gondolataidban, Norma Jeane. Mindig.

Milyen szép emlékek! Tudta, hogy kiváltságos helyzetben van.

Ő volt az egyetlen gyerek a Highland általános iskolában, aki kapott zsebpénzt – egy aprócska, epervörös selyemtárcában tartotta –, hogy reggelit vehessen magának a sarki fűszeresnél. Gyümölcstortát, szénsavas narancsitalt, néha-néha egy csomag mogyoróvajas kekszet. Az isteni volt! Még évekkel később is összefutott a szájában a nyál, ha csak rágondolt. Iskola után Norma Jeane időnként engedélyt kapott – még télen is, pedig akkor korán sötétedett –, hogy lesétáljon egyedül négy kilométert, és elmenjen a Hollywood Boulevardra a Grauman’s Egyptian filmszínházba, ahol mindössze tíz centért két filmet is megnézhetett.

A Világszép Hercegnő és a Titokzatos Herceg! Olyanok voltak, mint Gladys, mindig lehetett számítani rájuk, ha vigaszra volt szüksége.

– Ezekről a mozis napokról ne beszélj senkinek!

Gladys figyelmeztette Norma Jeane-t, hogy ne bízzon senkiben, mert nem bízhat senkiben, még a barátokban sem. Esetleg félreértik, és rosszakat fognak gondolni Gladysről. Gladys azonban gyakran sokáig dolgozott, mert az „előhívás” során voltak olyan feladatok, amelyeket csak Gladys Mortensen tudott elvégezni, úgyhogy a főnöke tőle függött; Gladys nélkül az olyan kasszasikerek, mint Dixie Lee Boldog napok-ja vagy Mary Pickford Kiki-je, katasztrófába fulladtak volna. Egyébként Gladys makacsul kitartott amellett, hogy a Grauman’s teljesen biztonságos hely.

– Ülj hátra a folyosó mellé, nézz egyenesen a vászonra, és ha valaki zaklat, szólj a jegyszedőnek. Ja, és ne állj szóba idegenekkel!

Amikor a két film után már hazafelé tartott a sötétben és olyan kába volt, mintha még akkor is a film álomszerű valóságában járt volna, Norma Jeane az anyja tanácsához tartotta magát („Gyorsan, határozottan lépkedj, mintha tudnád, hova tartasz, és maradj a járda szélén, a lámpák alatt! Ne nézz rá senkire, és ne fogadd el, ha valaki el akar kísérni. Soha!).

És tényleg nem történt soha, semmi. Amennyire emlékszem.

Mert a Világszép Hercegnő mindig ott volt velem. És ő is.

A Titokzatos Herceg. Ha létezett egyáltalán, hát a film álomvilágában. A szíved egyre szaporábban vert, ahogy közeledtél a Grauman’s mozi katedrálisokat idéző épületéhez. Először az előtérben toppant eléd, azokon a szép, csillogó fényképeken, amiket mint az igazi műalkotásokat, üveglapok mögött állítottak ki, hogy mindenki megcsodálhassa őket. Fred Astaire, Gary Cooper, Cary Grant, Charles Boyer, Paul Muni, Fredric March, Lew Ayres, Clark Gable.

A vásznon hatalmas volt, mégis olyan meghitten közeli, mintha meg is érinthetted volna… majdnem. Bár másokhoz beszélt és csodálatos nőket csókolt, a te tekintetedben határozta meg önmagát. És azok a nők is, akik elég közeliek voltak ahhoz, hogy megérinthesse őket, a te elvarázsolt tükörbéli másaid voltak. Csodabarátok idegen testekben, olyan arcokkal, amelyek valahogy, rejtélyes módon mégis a te arcaid voltak. Vagy azok lesznek egyszer. Ginger Rogers, Joan Crawford, Katharine Hepburn, Jean Harlow, Marlene Dietrich, Greta Garbo, Constance Bennett, Joan Blondell, Claudette Colbert, Gloria Swanson. Az egymás után sorjázó történeteik úgy mosódtak egybe, mint az álmok. Voltak csillogó és harsány musicalek, voltak sötét tragédiák, idétlen vígjátékok és kalandos történetek, háborúk, letűnt korok – álomszerű látomások, amelyekben mindig ugyanaz az arc tűnt fel, újra és újra. Mindig más külsővel, más jelmezben, más sorsra szánva, de ő volt az! A Titokzatos Herceg.

És az ő Hercegnője.

Legyél bárhol, én ott leszek. Mindez azonban nem mindig volt igaz az iskolában.

A Highland Avenue 828 alatti apartmanmotelben a szőke és göndör hajú Norma Jeane kivételével csak felnőttek éltek. Ő volt a lakók kedvence.

(– Amilyen alakok mászkálnak a környéken, nem igazán gyereknek való hely – jegyezte meg az egyik ott lakó nő.

– Milyen alakok? Mire gondol? – kérdezte Gladys bosszúsan. – Itt mindenki a Stúdiónak dolgozik.

– Hát pontosan erre… – mondta a nő, és sejtelmesen felnevetett – Hogy itt mindenki a Stúdiónak dolgozik.) Az iskolába viszont csak gyerekek jártak.

Féltem tőlük. A legkeményebbeket nagyon gyorsan le kellett szerelni. Ha nem járt oda bátyád vagy nővéred, egyedül voltál és nem kaptál második esélyt. Nem ismertek, én pedig azt akartam, hogy megkedveljenek. Azt hiszem legalábbis. Gúvadt szeműnek és Nagyfejűnek hívtak, máig sem tudom, hogy miért.

Gladys azt mondta a barátainak, hogy „nagyon aggódik”, amiért a lánya egy „csóró állami iskolába jár”, de a tizenegy hónap alatt, amíg Norma Jeane ott tanult, mindössze egyszer tette be a lábát a Highland általános iskolába, és akkor is csak azért, mert berendelték.

Ott aztán híre-hamva sem volt a Titokzatos Hercegnek.

Hiába ábrándozott, hiába hunyta le szorosan a szemét, Norma Jeane képtelen volt elképzelni őt. A filmek álomvilágában várt rá; ez volt Norma Jeane titkos boldogsága.

7

– Kigondoltam neked valamit, Norma Jeane. Nekünk.

Norma Jeane meglepetten nézte a gyönyörű fehér, Steinway pianínót, és kíváncsian végigsimította a fényesre lakkozott hangszert. Ez akkor most vajon az övé?

– Zongoraleckéket fogsz venni. Én is szerettem volna annak idején.

Gladys bérleményének a nappalija kicsi volt és már így is zsúfolt, de azért sikerült helyet szorítani a pianínónak, amely – Gladys gyakran eldicsekedett vele – „korábban Fredric Marché volt”.

A roppant választékos Mr. March, aki a némafilmek idején szerzett magának hírnevet, a Stúdióval állt szerződésben. Egy szép napon „összebarátkozott” Gladysszel a kávézóban, és mivel tudta, hogy Gladysnek nincs túl sok pénze, tulajdonképpen szívességet gyakorolva, „roppant jutányos áron” adta el neki a pianínót; vagy – és ez volt Gladys másik változata arra, hogy miként jutott hozzá a különleges hangszerhez – Mr. March egész egyszerűen nekiadta a „nagyrabecsülése jeleként”. (Gladys el is vitte Norma Jeane-t a Grauman’s-ba, hogy megnézzék Fredric Marchot az Igazán szeretlek-ben Carole Lombard-ral, és anya és lánya végül háromszor is megnézte együtt a filmet.

– Apád irigykedne, ha tudná – jegyezte meg sejtelmesen Gladys.)

Mivel nem engedhette meg magának, hogy igazi zongoratanárt kerítsen Norma Jeane-nek, Gladys megszervezte, hogy alkalmi órákat vehessen az egyik bérlőtársuktól, egy Pearce nevű angoltól, aki több vezető színész, így például Charles Boyer és Clark Gable testdublőreként dolgozott. Középmagas, jóképű férfi volt vékonyka bajusszal, de nem volt benne semmi, nem volt „kisugárzása”. Norma Jeane igyekezett a kedvében járni, és lelkiismeretesen gyakorolt az órákra; és amikor egyedül volt, szeretett játszani a „varázszongorával”, de Mr. Pearce sóhajai és grimaszai mindig visszarángatták a földre. Gyorsan felvette azt a rossz szokást, hogy egy-egy hangot többször is leütött.

– Kedvesem, legalább a zongorán ne dadogjon – mondta Mr. Pearce a maga határozott, gunyoros módján –, elég baj, hogy beszéd közben megteszi.

Gladys, akire itt-ott ragadt valamennyi a zongorázás tudományából, próbálta megtanítani Norma Jeane-nek azt, amit tudott, de ezek az alkalmak még Mr. Pearce óráinál is idegesítőbbek voltak, mert Gladys ingerült volt és állandóan kiabált.

– Hát nem hallod, amikor melléütsz? Aisz, asz? Botfülű vagy? Vagy egyszerűen csak süket?

A zongoraórák, ha nem is rendszeresen, de folytatódtak, és időnként énekleckéket is vett Gladys egyik barátnőjétől, aki szintén az apartmanmotelben lakott és a stúdió zenei osztályán dolgozott.

– A kislányod – mondta Miss Flynn Gladysnek – egy tündéri és őszinte gyerek, nagyon igyekszik. Jobban, mint néhány szerződtetett énekesünk, de – váltott suttogásra Jess Flynn, hogy Norma Jeane ne hallja – egyáltalán nincs hangja.

– Majd lesz – mondta Gladys.

Ez volt a közös programunk a templomba járás helyett. A mi istentiszteletünk.

Vasárnaponként, amikor Gladysnek volt pénze benzinre, vagy barátja, aki kisegítette, elkocsikázott Norma Jeane-nel Beverly Hillsbe, Bel Airbe, Los Felizbe és Hollywood Hillsbe, hogy megnézzék a sztárok házait. Ez ment 1934 tavaszán és nyarán, egészen az aszályos őszig. Gladys kellemes mezzoszopránjában büszkeség csendült. Douglas Fairbanks palotája. Mary Pickford palotája. Tom Mix és Theda Bara palotája…

– Bara hozzáment a multimilliomos üzletemberhez, és visszavonult. Nagyon okos…

Norma Jeane bámészkodott. Milyen hatalmas házak! Tényleg olyanok voltak, mint azok a paloták és kastélyok, amiket a mesekönyvekben látott. Anya és lánya sohasem volt annyira boldog, mint amikor azokon a gyönyörű környékeken kocsikázhattak. Norma Jeane sohasem dadogott és nem is idegesítette fel az anyját, mert végig csak Gladys beszélt.

– Itt lakik Barbara La Marr, „A lány, aki túl szép volt”. (Ez csak egy vicc, kicsim, nem lehetsz túl szép, ahogy túl gazdag sem.) Ez meg W. C. Fields háza, régebben Greta Garbóé volt. Gyönyörű, de kisebb, mint gondoltam. Ott pedig, túl a kapun, az a spanyolos ház, az utánozhatatlan Gloria Swansoné, az pedig ott Norma Talmadge-é, a „mi” Normánké.

Gladys leparkolt, hogy nyugodtan nézhesse a lányával a Los Feliz-i elegáns, terméskőből épült udvarházat, amelyben Norma Talmadge lakott a filmproducer férjével. Nyolc fenséges gránit Metro-Goldwyn-Mayer-oroszlán őrizte a kaput. Norma Jeane csak ámult-bámult. Olyan dús, olyan zöld volt a pázsit! Ha Los Angeles tényleg homokváros volt, ebből Beverly Hillsben, Bel Airben, Los Felizben vagy Hollywood Hillsben semmi nem látszott. Heteken át nem esett az eső, mindenhol kiégett, kiszáradt, haldokolt a fű, ezeken a mesekönyvszerű helyeken viszont egyöntetűen zöld volt. Folyamatosan virágzott a vöröses, lilás murvafürt, és olyan tökéletes formájú fákat – Gladys itáliai ciprusként emlegette őket –, mint ott, Norma Jeane még sehol sem látott. És itt nem azok a satnya, nyomorult pálmafák sorakoztak, amiket mindenfelé lehetett látni, hanem olyan fejedelmi példányok, amelyek még a legmagasabb házakat is túlnőtték.

– Buster Keaton egykori háza. Az ott pedig Helen Chandleré. Mabel Normand-é. Harold Lloydé. John Barrymore-é. Ez itt Joan Crawfordé. Ez pedig Jean Harlow-é, a „mi” drága Jeanünké.

Norma Jeane örült, hogy Jean Harlow és Norma Talmadge is olyan palotában él, amit zöld vesz körül.

Az itteni házak felett valahogy lágyabban sütött, nem vakított a nap, és ha voltak is felhők, azok dúsan, bolyhos fehéren vonultak a tökéletesen kék égen.

– Ott, az Cary Grant háza! Pedig fiatal még! Ott pedig John Gilberté… Lillian Gish-é, de ez csak egyik a sok közül, ahol lakott. És látod, ott, abban a sarokházban végezte Jeanne Eagels… Szomorú ügy…

Norma Jeane azonnal megkérdezte, hogy mi történt Jeanne Eagelsszel.

Régebben Gladys egyszerűen annyit mondott volna szomorúan, hogy meghalt, most viszont megvető volt:

– Eagels! Egy megveszekedett drogos. Azt mondják, a vége felé már olyan volt, mint egy csontváz. Harmincöt évesen kész öregasszony.

Gladys továbbindult, a túra folytatódott. Időnként Gladys Beverly Hillsszel kezdte és egy nagy kört leírva, késő délután értek vissza a Highland Avenue-ra, máskor viszont egyenesen Los Felizbe hajtott, és Beverly Hillsen át tért vissza a városba, de olyan is volt, hogy felment a kevésbé sűrűn lakott Hollywood Hillsre, ahol a fiatalabb sztárok vagy a sztárrá válás felé vezető rögös út elején járó személyiségek laktak. Megesett, hogy mint egy alvajáró, a saját szándékától függetlenül, behajtott egy olyan utcába, ahol aznap már jártak, és elismételte, amit már elmondott egyszer:

– Látod? A kerítésen túl az a spanyolos ház Gloria Swansoné. Az ott meg Myrna Loyé, felette pedig Conrad Nagel lakik.

A túra egy kissé élénkebbé vált, amikor Gladys lassított, és nézelődni kezdett a kopott zöld Ford szélvédőjén, amire mindig ráfért volna egy alapos tisztítás, bár az is lehet, hogy addigra már el sem lehetett volna távolítani a rátelepedett porréteget. Úgy tűnt, mintha a kirándulásnak lett volna valamiféle célja, és az – miként a csavaros és bonyolult cselekményszövésű filmekben – hamarosan világossá is fog válni. Gladys hangjából, mint mindig, ezúttal is tisztelet és lelkesedés csendült ki, de mögötte valamiféle nyugodt és engesztelhetetlen harag lappangott.

– Ott… Mind közül a leghíresebb, a FALCON’S LAIR. A néhai Rudolf Valentino háza. Na, neki aztán egyáltalán nem volt tehetsége a színészethez, és élni sem igazán tudott, viszont fotogén volt és jókor halt meg. Ez fontos, jegyezd meg, Norma Jeane… Jókor kell meghalni.

Anya és lánya ült az 1929-es, ütött-kopott zöld Fordban, és úgy nézték a némafilm hatalmas sztárjának, Rudolf Valentinónak a barokk palotáját, mintha onnan már nem is akarnának elmozdulni soha többé.

8

Gladys és Norma Jeane is aprólékos körültekintéssel és a lehető legelegánsabban öltözött ki a temetésre, bár reménytelenül eltűntek a Wilshire Boulevardon, a Wilshire templom környékén tolongó, több mint hétezer „gyászoló” tömegében.

– A templom eredetileg a „zsidók imaháza” volt – mondta Gladys Norma Jeane-nek.

A zsidók tulajdonképpen olyanok, mint a keresztények, csak egy ősibb, bölcsebb és tragikusabb sorsú fajhoz tartoznak. Ahogy a ma ismert világ nyugati felén a keresztényeknek jutott az úttörő szerep, a zsidók a filmipart fedezték fel és forradalmasították.

– Mi is lehetünk zsidók, anya? – kérdezte Norma Jeane.

Gladys először azt akarta mondani, hogy nem, de aztán elbizonytalanodott, végül pedig elnevette magát.

– Ha elfogadnak minket. Ha méltók vagyunk rá. Ha újraszülethetnénk.

Gladys, aki napok óta arról beszélt, hogy „ha nem is közelről, de ismerte Mr. Thalberget, és mindig is csodálattal töltötte el a zsenialitása”, egy elegáns, a húszas évek divatja szerint hosszított derekú, kifinomult csipkegalléros és közepesen bő szoknyarésszel készült fekete kreppruhában és egy olyan fekete harangkalapban jelent meg az eseményen, amelynek a fátyla előre-hátra lebbent, ahogy Gladys a levegőt kapkodta. Fekete, könyékig érő selyemkesztyűje újnak tűnt. Füstszínű harisnyát és magas sarkú, fekete körömcipőt viselt. Kisminkelt arca úgy festett, mint egy viaszfehér manökenarc, amelynek a jellegzetes vonásait Pola Negri rég letűnt stílusában túlságosan kiemelték. Parfümjének édeskésen szúrós illata a saját, általában jég nélkül maradt jégszekrényükben rothadásnak induló narancsokéra emlékeztetett. A fülbevalója, ami minden egyes fejmozdultára megvillant, gyémánt ugyanúgy lehetett, mint strassz vagy akár ügyesen csiszolt üveg.

Ne félj adósságba verni magad egy értelmes cél érdekében.

Egy nagyember halála mindig értelmes cél.

(Valójában Gladysnek csak a kiegészítőket kellett megvenni, a ruhát a Stúdió jelmeztárából „vette kölcsön” engedély nélkül.)

Norma Jeane – akit megrémített a sok idegen arc, a körülötte áramló tömeg, a lóháton ülő, egyenruhás rendőrök látványa, az éjfekete limuzinok komor vonulása, a sírás, a kiáltozás, az időnként felharsanó taps hullámokban támadó moraja – éjkék, csipkegalléros és -kézelős bársonyruhát viselt skót kockás sapkával, fehér csipkekesztyűvel, sötét, bordázott harisnyával és fényes lakkcipővel. Aznapra hiányzót jelentett az iskolában. Hatalmas felhajtást csaptak körülötte, szidták, fenyegették. Gladys aznap kora reggel, sőt inkább hajnalban mosta meg a haját (elszántan és alaposan), mert Gladysnek nehéz éjszakája volt, mivel felkavarodott a gyomra a gyógyszereitől, a gondolatai „úgy tekergődztek, kacskaringóztak, mint a távírógép papírszalagja”, így aztán feltétlenül ki kellett fésülnie Norma Jeane összegubancolódott haját, és neki is állt egy kegyetlenül sűrű kefével, aztán csak kefélte, kefélte, amíg csak ki nem fényesedett. Egy idő után már Jess Flynn is segített (ő hajnali ötkor ébredt fel a gyereksírásra), így végül sikerült olyan ügyesen befonni és elrendezni a haját, hogy Norma Jeane – könnyben úszó szeme és a még mindig sírásra görbülő szája ellenére is – úgy nézett ki, mint egy mesebeli királylány.

Itt lesz. A temetésen. Ő lesz az egyik koporsóvivő vagy szertartásmester. Nem fog megszólítani minket, a többiek előtt nem, de látni fog minket. Látni fog téged, a lányát. Soha nem tudhatod, de készen kell állnod.

A Wilshire templomtól egy utcányira már az út mindkét oldalán gyülekezett a tömeg, pedig még csak reggeli fél nyolc volt, a temetést pedig kilenc órára hirdették meg. Voltak ott lovas és gyalogos rendőrök, és voltak fotósok, akik ide-oda forgolódtak, jöttek-mentek, és várták, hogy elkezdhessenek fényképezni, és megörökítsék a történelmi jelentőségű eseményt.

Korlátokkal választották el az úttestet és a járdákat, és ezek mögött a korlátok mögött hatalmas és nyüzsgő tömegbe verődve férfiak és nők lesték sóvárogva – furcsán feszült türelemmel –, hogy megérkezzen a sofőrök által vezetett limuzinok sora, és bennük a sztárok és egyéb hírességek, hogy bemenjenek a templomba, majd a szertartás végeztével ismét autóba szálljanak és elhajtsanak. A kettő közötti bő másfél óra alatt a gyászszertartáson való részvétel, a bármiféle közvetlen kommunikáció és a hírességek megközelítésének a lehetőségétől megfosztott, korlátok mögé szorított tömeg folyamatosan duzzadt. Gladyst és Norma Jeane-t a korláthoz szorította az áramló sokaság, ők pedig egymásba kapaszkodtak. Végre a templom kapujában megjelent a fényes fekete koporsó, amelyet elegáns férfiak vittek a vállukon, ünnepélyes arccal, a bámészkodó sokaság pedig lázas izgalommal sorolta a neveket: Ronald Colman! Adolphe Menjou! Nelson Eddy! Clark Gable! Douglas Fairbanks, Jr.! Al Jolson! John Barrymore! Basil Rathbone! Mögöttük, a fájdalomtól elgyengülve, bizonytalan léptekkel érkezett az elhunyt özvegye, a filmsztár, a tetőtől talpig feketébe öltözött Norma Shearer, akinek a gyönyörű arcát fátyol takarta el; Miss Shaerer nyomában komoran, méltóságteljesen megindult a hírességek áradata, amely mint valami aranyló lávafolyam hömpölygött elő a templom belsejéből. A tömeg áhítattal mormolta a neveket, Gladys pedig elismételte Norma Jeane kedvéért, mert az izgatott és rémült gyerek lekucorodott a korlát tövébe, mert azt remélte, hogy ott nem fogják eltaposni. Leslie Howard! Erich von Stroheim! Greta Garbo! Joel McCrea! Wallace Beery! Clara Bow! Helen Twelvetrees! Spencer Tracy! Raoul Walsh! Edward G. Robinson! Charlie Chaplin! Lionel Barrymore! Jean Harlow! Groucho, Harpo, and Chico Marx! Mary Pickford! Jane Withers! Irvin S. Cobb! Shirley Temple! Jackie Coogan! Bela Lugosi! Mickey Rooney! Freddie Bartholomew abban a bársonyöltönyben, amit a Kis lord-ban viselt! Busby Berkeley! Bing Crosby! Lon Chaney! Marie Dressler! Mae West!… És ekkor a fotósok és az autogramvadászok áttörték a kordont, miközben a szitkozódó lovas rendőrök a gumibotjukkal igyekeztek visszaszorítani őket.

Hatalmas kavarodás támadt. Dühös kiáltozás, ordibálás: valaki a földre kerülhetett, mást elérhetett az egyik gumibot, vagy az egyik ló taposhatta meg a lábát. A rendőrök megafonokba üvöltöztek, egyre erősödött a motorzúgás és moraj. A tolongás gyorsan alábbhagyott. Norma Jeane, aki csak állt a félrecsúszott skót kockás sapkájában, és túlságosan rémült volt ahhoz, hogy sírva fakadjon, megragadta Gladys karját, és anya nem rázott le magáról, hagyta.

Fokról fokra csökkent a tömeg nyomása. A gyönyörű fekete halottaskocsi, amely mintha a halál hintója lett volna, és a rengeteg limuzin elhajtott, és csak a bámészkodók maradtak, az egyszerű népek, akik nem érdekelték jobban egymást, mint egy csapat veréb. Az emberek, most hogy már az út is szabaddá vált, elkezdtek szétszéledni. Nem volt hova menniük, de nem volt értelme maradniuk sem. A történelmi esemény, Hollywood nagy úttörőjének, Irving G. Thalbergnek a temetése véget ért.

Itt-ott még néhány nő törölgette a szemét. Sok bámészkodó olyan zavarodottnak tűnt, mintha hatalmas veszteség érte volna őket, csak azt nem tudták, hogy mi az.

Norma Jeane anyja is közéjük tartozott. A nedves és ragadós fátyol mögé rejtőző arcán elmázolódott a festék, a könnyes és tétován ide-oda rebbenő szeme pedig úgy festett, mint két összevissza úszkáló miniatűr hal. Magában beszélt és közben feszülten mosolygott. A tekintete Norma Jeane-re tévedt, de nem igazán látta. Aztán bizonytalanul, meg-megbillenve a tűsarkú cipőjében elindult. Norma Jeane-nek feltűnt két férfi, aki egymástól függetlenül bámulta az anyját. Az egyik kérdőn utánafüttyentett: olyan volt az egész, mint egy váratlan táncjelenet nyitánya egy Ginger Rogers és Fred Astaire filmben, attól eltekintve persze, hogy itt nem harsant fel a zene, és hogy Gladys sem vette észre a férfit, az pedig szinte azonnal letett róla és ásítozva odébb sétált. A második férfi, aki úgy igazgatta, vakarászta a lábaközét, mintha egyedül lenne és senki sem látná, az ellenkező irányba indult.

Patkócsattogás! Norma Jeane döbbenten nézett fel a szép magas, egyenruhás rendőrre, aki hatalmas szemű sárga lova nyergében ülve egyenesen rámeredt.

– Hol van a mamád, kislány? Csak nem egyedül jöttél ide? – kérdezte.

Norma Jeane szégyenlősen megrázta a fejét, nem. Az anyja után iramodott, megfogta a kesztyűs kezét, és örült, hogy Gladys nem ellenkezik, mert a lovas rendőr még akkor is őket figyelte. Hamarosan megtörténik, de még nem most. A zavarodott Gladys nem igazán tudta, hogy hol parkolta le az autót, de Norma Jeane emlékezett, vagy legalábbis nagyjából, úgyhogy végül meg is találták a kopott zöld 1929-es Fordot a Wilshire Boulevardra merőleges bevásárlóutcában. Norma Jeane arra gondolt, hogy ez is csak olyan, mint egy film, aminek jó a vége, hogy milyen furcsa, hogy egy adott autóhoz van kulcsunk, hogy a sok száz, sok ezer autó közül a kulcsunk csak egyetlenegy autóhoz jó, hogy be lehet tenni abba, amit Gladys „gyújtásnak” hív, és ha elfordítjuk a kulcsot, a „gyújtás” beindítja az autót és nem keveredünk el, nem ragadunk ott az otthonunktól sok-sok kilométernyire.

Az autóban olyan forróság volt, mint egy kemencében. Norma Jeane fészkelődött, vécére kellett mennie, de rettenetesen.

Gladys ingerülten megtörölte a szemét.

– Én csak nem akarok fájdalmat érezni, de megtartom magamnak, amit gondolok – mondta, majd hirtelen ráripakodott Norma Jeane-re. – Mi a fene történt a ruháddal?

Az alja beleakadt a fakorlátba, és kihasadt.

– Én… Én nem is tudom… Nem én voltam.

– Hát ki? A Mikulás?

Gladys el akart menni a zsidó temetőhöz, de fogalma sem volt, hogy hol van. Többször is megállt a Wilshire-on, hogy megkérdezze, de senki sem tudta. Elindult, rágyújtott egy Chesterfieldre. Levette a harangkalapot, amin ragadósan fityegett a fátyol, és a hátsó ülésre hajította az ott hónapok óta – újságokból, filmes magazinokból, olcsó könyvekből, merevre szikkadt zsebkendőkből és a legkülönfélébb ruhadarabokból – halmozódó kupac tetejére. Mivel Norma Jeane egyre kétségbeesettebben fészkelődött, Gladys tűnődő pillantást vetett rá.

– Lehet, ha zsidónak születsz, mint Thalberg, más lenne. Biztos máshogy látjuk az univerzumot. Még a naptárjuk sem ugyanolyan, mint a miénk. Ami nekünk folyamatos meglepetés, abban nekik nincs semmi új. Félig az Ótestamentumban léteznek, együtt azzal a rengeteg sorscsapással és próféciával. Ha mi is képesek lennénk így látni…

Elhallgatott. Norma Jeane-re sandított, aki igyekezett visszatartani a pisilést, de annyira kellett már, hogy olyan éles fájdalom hasogatta az ölét, mintha tűvel szurkálták volna.

– Benne van zsidó vér. Részben ez az, ami elválaszt minket, de ma látott minket. Nem tudott beszélni, de a szemei szóltak hozzánk. Norma Jeane, látott téged.

Már csak néhány percnyire jártak a Highland Avenue-tól, amikor Norma Jeane bepisilt. Megalázó és nyomorúságos dolog volt, de egyszer csak megindult, és akkor már nem tehetett semmit. Gladys, amikor megérezte a pisiszagot, dühösen ütni-verni kezdte Norma Jeane-t vezetés közben.

– Disznó! Te, nyomorult kis varangy! Tönkretetted ezt a gyönyörű ruhát, ami még csak nem is miénk! Direkt csináltad?

Négy nappal később feltámadtak a Santa Ana szelek.

9

Mert szerette a gyereket és meg akarta óvni a fájdalomtól.

Mert meg volt mérgezve, és a kislány is meg volt mérgezve.

Mert a homokváros lángokban állt.

Mert égett szag töltötte meg a levegőt.

Mert a kalendáriumban az állt, hogy az Ikrek jegyében születetteknek most „elszántan kell cselekedniük” és „bátorságot mutatniuk az életük fontos döntéseiben”.

Mert éppen túl volt a havibaján, és nem keringett már a vére. És mert egyetlen férfi sem fogja már kívánatosnak találni.

Mert tizenhárom éve dolgozott a Stúdió laborjában, és miután tizenhárom éven át volt hűséges, megbízható, odaadó dolgozó, aki a Stúdió olyan nagy sikerű filmjeinek az elkészültéhez járult hozzá, amelyekben megszülettek a legnagyobb sztárok, akik megváltoztatták Amerika lelkét, rá kellett döbbennie, hogy odalett az ifjúsága és hogy halálos betegség emészti a lelkét. Hazudtak neki a Stúdió kórházában, a Stúdió által fizetett orvos azt mondta neki, hogy nincs méreg a vérében, pedig méreg van a vérében, mert a mérgező vegyszer átszivárgott még a speciális gumikesztyűn is, és bejutott a kézcsontjaiba, a finom kezébe, amelyet az arra csókot lehelő szeretői „enyhet adó” kéznek neveztek, és a csontvelején át bejutott a véráramába, az agyába is, és a mérgező gőzök beférkőztek a védtelen tüdejébe, elhomályosították a látását, a szemét, amely még álmában is fájt.

A munkatársai sem hajlandók beismerni, hogy ők is betegek, mert félnek attól, hogy kirúgják őket, hogy „munkanélkülivé” válnak. Mert az 1934-es Amerikában pokoli időszak volt, gyalázatos időszak.

Mert a betegsége miatt hiányzott, aztán megint és ismét hiányzott, addig-addig, amíg egy hang nem közölte vele, hogy „immár nincs a Stúdió fizetési listáján, a belépőjét törölték, és a biztonságiak nem fogják beengedni a továbbiakban.” Tizenhárom év után.

Mert soha többé nem fog a Stúdiónak dolgozni. Soha többé nem fog nyomorúságos éhbérért dolgozni és eladni a lelkét a puszta, állatias túlélésért. Mert meg kell tisztítania magát és a megkínzott gyermekét.

Mert a gyerek az ő kiszolgáltatott, eltitkolt énje volt.

Mert a gyerek egy kedves, bongyor hajú szőke kislánynak álcázott szörnyeteg volt. Mert átverés volt.

Mert a gyerek apja sem akarta, hogy megszülessen.

Mert nem volt biztos abban, hogy tőle van.

Mert pénzt adott neki, az ágyra szórta a bankjegyeket.

Mert összesen 225 dollárt adott, ennyit ért a szerelmük.

Mert azt mondta neki, hogy sohasem szerette, hogy ő csak félreértette a férfit.

Mert azt mondta neki, hogy soha többé ne hívja, ne kövesse az utcán.

Mert átverés volt.

Mert mielőtt teherbe esett volna, a férfi szerette, utána pedig már nem. Mert feleségül is vette volna, biztosan érezte.

Mert a gyerek szándékosan három héttel hamarabb született, hogy Ikrek lehessen, hogy ugyanolyan elátkozott teremtés legyen, mint ő.

Mert soha, senki nem fog szeretni egy ennyire elátkozott gyereket.

Mert a dombok között lobogó tüzek üzentek, jeleztek neki.

Nem a Titokzatos Herceg fog eljönni anyámért.

Egész hátralévő életemben kísérteni fog a rettegés, hogy egyszer értem is idegenek jönnek majd, hogy elhurcolják azt a ruhátlan, tébolyodott és szánalmas lényt, aki leszek.

Nem mehetett iskolába. Az anyja nem engedte az ellenségeik közé. Időnként meg lehetett bízni Jess Flynnben, máskor viszont nem, mert Jess Flynn a Stúdió alkalmazottja volt és valószínűleg spicli, pedig Jess Flynn egy olyan barátnő volt, aki ennivalót is hozott nekik. Aki időnként mosolyogva beugrott hozzájuk, csak hogy „lássa, hogy s mint mennek a dolgok”. Ha Gladysnek éppen arra volt szüksége, pénzt adott kölcsönbe, vagy áthozta a szőnyegtisztítót. Gladys az idő nagy részében mezítelenül hevert a mocskos ágyon a lesötétített hálószobában. Az éjjeliszekrényen mindig ott volt a zseblámpa a skorpiók miatt, mert Gladys rettegett tőlük. Az összes szobában le volt engedve a redőny, úgyhogy soha nem tudhatta az ember, hogy éjszaka van-e vagy nappal, hogy sötét van-e vagy világos. Füstös homály volt még fényes nappal is. Betegségszag. Mosatlan ágy- és fehérnemű szag. A poshadt kávézacc, a megsavanyodott tej, és a jeget régóta nem látott jégszekrényben rothadó narancsok szaga. Ginszag, cigarettaszag, verítékszag, düh- és kétségbeesésszag. Jess Flynn néha „összetakarított egy kicsit”, ha engedték neki. Ha nem, nem.

Időről időre Clive Pearce is bezörgetett, és az ajtón keresztül beszélt Gladysszel vagy a kislánnyal, de hogy miről, az nem igazán volt világos. Jess Flynn-nel ellentétben, ő nem akart bemenni. A nyárral együtt a zongoraleckék is véget értek. Azt mondta, hogy ez „tragikus”, de hogy azért „vannak ennél komolyabb tragédiák is”. Az apartmanmotel lakói nem igazán tudták, hogy mit kellene, lehetne tenni. Valamennyien a Stúdióban dolgoztak. Testdublőrök, statiszták voltak, de akadt köztük egy segédoperatőr, egy masszőr, egy öltöztető, két segéd forgatókönyvíró, egy gimnasztika instruktor, egy labortechnikus, egy gyorsíró, díszletmunkások és néhány zenész. Általában annyit tudtak, hogy Gladys Mortensen „mentálisan labilis” – vagy legalábbis „lobbanékony természetű és excentrikus” –, és a legtöbbjük azt is tudta, hogy Mrs. Mortensen egy kislánnyal élt együtt, aki eltekintve a göndör fürtjeitől, „megdöbbentően” hasonlít rá.

Azt azonban nem tudták, hogy mit kellene tenniük, vagy hogy kell-e egyáltalán tenniük valamit. Nem igazán akartak beleavatkozni, nem akarták kitenni magukat Mortensen haragjának. Volt egy olyan sejtésük, hogy Jess Flynn jóban van Gladys Mortensennel, és kézben tartja a helyzetet.

A meztelenül zokogó gyerek megpróbált bemászni a pianínó mögé, és nem engedelmeskedett az anyjának. Menekült az anyja elől. Négykézláb csúszott-mászott a szőnyegen, mint egy halálra rémült állat. Az anya a két öklével püfölte a pianínó billentyűit; a pattanásig feszült húrokról szétröppenő éles, idegtépő hangok töltötték be a szobát. Ez is csak egy burleszk volt. Mack Sennett szellemében. Mabel Normand szellemében, akiért Gladys még gyerekfejjel rajongott.

Ha valami megnevettet, akkor az komikus. Még akkor is, ha fáj.

Tűzforró fürdővíz ömlött a kádba. Levetkőztette a gyereket, és ő is levette a ruháit. Betámogatta a gyereket a fürdőbe, mert túl fáradt volt ahhoz, hogy felvegye, és ráparancsolt, hogy másszon be a vízbe, de az ellenállt, sikoltozni kezdett. Össze volt zavarodva, kaparós füstszag és csúfondáros, a gyógyszerek által lefojtott, érthetetlen hangok kavarogtak benne, és valahogy sokkal kisebbnek gondolta a gyereket, mintha az életük egy korábbi szakaszában jártak volna, amikor csak két-három éves volt, és alig nyomott… mennyit is?… tizenegy-két kilót, és még nem volt bizalmatlan, gyanakvó az anyjával, nem félt tőle, nem menekült és nem kezdett el sikoltozni… Nem! Nem, ez a gyerek túl nagy, túl erős és akaratos, csökönyösen ellentmond az anyjának, nem hagyja, hogy a kádhoz kísérjék, felemeljék, és betegyék a tűzforró fürdővízbe, szabadulni akar, kirohan a talpalatnyi fürdőszobából, kitépi magát az anyja ölelő karjai közül.

– Te, te vagy az oka. Miattad ment el. Nem akart téged… – úgy hajította ezeket a szavakat a rémült gyerek után, mint egy maroknyi éles és hegyes kavicsot. Már-már nyugodt volt a hangja.

És az anyaszült meztelen gyerek sehova sem nézve kirohant a folyosóra, és vadul ütni kezdte az egyik szomszéd ajtaját.

– Segítség! Segítsenek! – kiabálta, de senki sem válaszolt, és akkor tovább rohant a folyosón, hogy egy másik ajtót kezdjen püfölni.

– Segítség! Segítsenek! – kiabálta, de senki sem válaszolt, és akkor továbbrohant a harmadik ajtóhoz, azt is megdöngette, de ezúttal kinyílt az ajtó. Egy napbarnított és izmos fiatalember nézett le rá döbbenten nadrágban és atlétatrikóban. Tipikus színészfeje volt, de leplezetlen csodálkozással hunyorgott az anyaszült meztelenül őrjöngő és sikoltozó, könnyáztatta arcú kislányra.

– Segítsen, az anyám beteg! Jöjjön, és segítsen neki, mert beteg!

A fiatalember első dolga az volt, hogy előkapott egy inget, gyorsan bebugyolálta a kislányt, hogy ne legyen meztelen, és csak utána szólalt meg.

– Minden rendben lesz, kicsim… Szóval beteg a mamád? Mi a baja?

JESS NÉNI ÉS CLIVE BÁCSI

Szeretett engem; elvették tőlem, de mindig szeretett.

– Norma Jeane, a mamád már elég jól van, hogy találkozzatok.

Ezt Miss Flynn mondta. A háta mögött, az ajtóban pedig Mr. Pearce állt. Olyanok voltak, mint a gyászhuszárok. Gladys barátnője, Jess Flynn a vörös szemhéjával és az izgatottan mocorgó nyúlorrával, és Gladys barátja, a tokáját simogató és mentolos cukorkát szopogató Clive Pearce.

– A mamád szeretne látni, Norma Jeane – mondta Miss Flynn. – Indulhatunk?

Indulhatunk? Ez olyan filmes duma volt; a gyerek veszélyt szimatolt.

De persze a filmekben is végig kell játszani a jeleneteket. Nem szabad kimutatni, ha gyanakszol, mert soha nem tudhatod előre. Csak akkor tudhatnád, hogy mit jelentenek az erőltetett mosolyok, a kitérő pillantások és a döcögős párbeszéd, ha végigülted volna az előző előadást is, és másodszor látnád a filmet.

A gyerek boldogan elmosolyodott. A gyerek megbízik benned, és ezt ki is akarja mutatni.

Tíz nap telt el azóta, hogy Gladys Mortensent „elvitték”. A Los Angelestől délre található norwalki állami kórházba került. A város levegője még sűrű, párás volt, és könnyezett tőle az ember szeme, de a kanyonokban lassanként csillapodtak a tüzek. Kevesebb szirénázást lehetett hallani éjszakánként, és a várostól északra fekvő völgyekből evakuált családok is engedélyt kaptak arra, hogy visszatérjenek az otthonaikba. A legtöbb iskola újra kinyitott. Norma Jeane azonban nem ment vissza az iskolába, és nem is készült visszatérni a Highland általános iskola negyedik osztályába. A gyerek könnyen elsírta magát, és „ideges” volt. Miss Flynn nappalijában aludt Miss Flynn kihúzható kanapéján, a Gladys lakásából származó, hanyagul rádobott ágyneműkben. Időnként sikerült hat vagy hét órát is aludnia megszakítás nélkül. Amikor Miss Flynn adott neki „csak egy felet” abból a fehér, kesernyésen dohosan lisztízű pirulából, olyan ájult álomba zuhant, amitől ütemes lassúsággal le-lesújtó kovácskalapácsként vert a kis szíve, a bőre pedig nyálkás lett, mint egy csiga. Amikor felébredt, hirtelenjében azt sem tudta, hogy hol van. Nem láttam őt. Nem voltam ott, hogy lássam, ahogy elviszik.

Volt egy tündérmese, amit Della nagymama mesélt Norma Jeane-nek; az is lehet, hogy ő maga találta ki: egy kislányról szólt, aki túl sok mindent látott, aki túl sok mindent hallott. Jött egy holló, és kivájta a szemét, „egy nagy hal pedig, amelyik a farkán járt”, a fülét ette meg, és ha mindez nem lett volna elég, elé toppant egy vörös róka, és egyetlen harapással felfalta a pisze orrát is. Na, mi a tanulság, kishölgy?

Eljött a nap, ahogy ígérve volt, mégis meglepetésként érte. Miss Flynn a kezét dörzsölgette, mosolygott a szája és mosolyogtak a fogai is, amelyek amúgy sem fértek el igazán a helyükön, és azt mondta, hogy Gladys „szeretné őt látni”.

Kegyetlenség volt Gladys részéről, mikor azt mondta Jess Flynnre, hogy harmincöt éves aggszűz. Jess énektanár és zenei asszisztens volt a Stúdióban, amióta évekkel korábban felvették oda a San Francisco-i Karvezető-képzőn szerzett diplomájával és a Lily Ponséhoz hasonlóan bájos szopránjával.

– Jessnek pechje van – mondta Gladys. – Legalább annyi „bájos” szoprán mászkál Hollywoodban, mint csótány. Meg farok.

Nem kellett nevetni, de még csak mosolyogni sem, amikor Gladys „csúnyán beszélt” és igyekezett kellemetlen helyzetbe hozni a barátait, sőt – ha csak Gladys nem kacsintgatott közben – azt sem kellett igazán mutatni, hogy figyel rá az ember.

Szóval elérkezett az a reggel, Jess Flynn mosolygott a szájával, a párás szemével és az állandóan mocorgó orrával. Valószínűleg szabadnapot vett ki és azt mondta, hogy telefonon beszélt az orvosokkal, és Norma Jeane „mamája” már elég jól van ahhoz, hogy találkozhassanak, úgyhogy ő és Clive Pearce be fogják vinni hozzá, és visznek magukkal néhány holmit is, amit Jessnek még be kell pakolnia egy bőröndbe, szóval Norma Jeane kimehet a hátsó kertbe játszani, nem kell segítenie. (De hogy és mit „játsszon” az ember, ha az anyja egy kórházban fekszik betegen?) Odakint, miközben a szemét dörzsölgette, mert viszketett a poros levegőtől, nem volt hajlandó arra gondolni, hogy valami nincs rendben; a mama név nem illett Gladyshez, és ezt nyilván Jess Flynn is tudta.

Nem voltam ott, amikor elvitték. Hátul összekötözött kézzel, ruhátlanul a hordágyhoz szíjazva feküdt, csak egy vékony plédet dobtak rá. Köpködött, sikoltozott, próbált szabadulni, a mentősök pedig verejtékező arccal szidták, és végül elvitték.

Elmagyarázták Norma Jeane-nek, hogy nem látta, hogy ott sem volt.

Lehet, hogy Miss Flynn eltakarta Norma Jeane szemét? Ez még mindig jobb volt, mintha egy holló vájta volna ki.

Miss Flynn, Mr. Pearce. Persze nem voltak együtt, legfeljebb egy filmben, egy vígjátékban alkothattak volna párt. Ők voltak Gladys legjobb barátai az apartmanmotelben, és nagyon, igazán szerették Norma Jeane-t. Mr. Pearce-t nagyon megviselték a történtek, Miss Flynn pedig megígérte, hogy „gondoskodik” Norma Jeane-ről, és így is tett tíz, gyötrelmes napon át. Most viszont elkészült a hivatalos diagnózis, és megszületett a döntés. Norma Jeane hallotta, ahogy Jess a szomszéd szobában sírva, szipogva hosszan beszél valakivel telefonon.

Rettenetesen érzem magam! Csak nem tart örökké! Isten bocsásson meg nekem, tudom, hogy megígértem, és komolyan is gondoltam. Úgy szeretem ezt a kislányt, mint a sajátomat… mármint, úgy értve, hogy ha lenne gyerekem, de nekem dolgoznom kell… Istenem, de még mennyire, nincs félretett pénzem, nincs választásom. A bézs színű vászonruhájának a hónaljában már akkor ott sötétlett az izzadság félholdja. Miután sírt egy sort a fürdőszobában, hosszan, alaposan fogat mosott, mint mindig, ha ideges volt, úgyhogy most a sápadt ínyéből csendesen szivárgott a vér.

Clive Pearce-t csak „brit úriemberként” emlegették az apartmanmotelben. A Stúdió szerződtetett színésze volt, a harmincas évei vége felé járt, de még mindig reménykedett az „áttörésben”; amire Gladys mindig csak furcsa grimaszra húzta a száját:

– Az „áttöréseink” javát már „letörték”.

Clive Pearce sötét öltönyt, fehér vászoninget és ascot sálat viselt. Jóképű volt, csak megvágta magát borotválkozás közben. A leheletének cigaretta és mentás csoki illata volt; Norma Jeane csukott szemmel is azonnal felismerte ezt az elegyet. Ő volt „Clive bácsi” – ahogy azt maga javasolta megszólításként –, de Norma Jeane egyetlenegyszer sem volt képes így hívni, mert nem volt igaz, mert igazándiból nem volt a nagybácsikám. Ettől még Norma Jeane persze nagyon-nagyon szerette Mr. Pearce-t, a zongoratanárát, akinek annyira szeretett volna örömet szerezni, és ha csak egy halvány mosolyt is sikerült kicsalnia Mr. Pearce-ből, már boldog volt. És Miss Flynnt is nagyon szerette, Miss Flynnt, aki az utóbbi napokban elkezdte unszolni, hogy szólítsa őt „Jess néninek” (vagy Jess tantinak), de az a szó is megakadt Norma Jeane torkán, mert igazándiból nem volt a nagynénikém.

Miss Flynn megköszörülte a torkát.

– Mehetünk? – kérdezte azzal a szörnyű mosolyával.

Mr. Pearce bűntudatosan, hangosan szopogatta a mentás cukorkáját, és megemelte Gladys bőröndjeit, az egyik nagy kezében a két kisebbet tartotta, a másikban a harmadikat. Nem nézett Norma Jeane-re, és azt motyogta, hogy Mit tehetnénk, mit tehetnénk? Nincs mit tenni, isten legyen velünk.

Volt egy olyan film, amiben Jess néni és Clive bácsi férj és feleség volt, Norma Jeane meg a kislányuk. De ez nem az a film volt.

A széles vállú Mr. Pearce kivitte a bőröndöket az utcán parkoló autójához. A feszülten csacsogó Miss Flynn kézen fogta Norma Jeane-t, és kifelé indult. Forróság volt, de mivel a nap elbújt a füstös felhők mögött, úgy tűnt, mintha mindenfelől sütött volna. Természetesen Mr. Pearce vezetett, mert az autókat mindig a férfiak vezetik.

Norma Jeane könyörgött Miss Flynn-nek, hogy üljön be hátra vele és a babájával, de Miss Flynn előreült Mr. Pearce-szel. A nagyjából egyórás út alatt nem sok szót váltottak az elöl, illetve hátul ülők. A motor zúgott, a levegő sziszegve süvített be a nyitott ablakon. Miss Flynn szipogva olvasta fel Mr. Pearce-nek az utasításokat egy papírlapról. Csak akkor tűnt úgy, mintha az autózás célja az lenne, hogy „meglátogassuk anyát a kórházban”, utólag visszatekintve már valami egész másról volt szó. Mármint, ha lehetne kétszer megnézni a filmet.

Bármiféle jelenetről legyen is szó, fontos, hogy megfelelően legyünk felöltözve. Norma Jeane az egyetlen normális iskolai ruhájában volt: egy skót kockás rakott szoknyában, egy fehér pamutingben (Jess Flynn vasalta ki aznap reggel), másodszor viselt, de éppen eléggé tisztának tűnő fehér zokniban és a legújabb fehérneműiben. A kócos-göndör haját kikefélték, de a kifésülés már elmaradt.

– Minden hiába – sóhajtott fel Miss Flynn, és az ágyra dobta a hajkefét. – A fele hajadat kitépném, ha tovább próbálkoznék, Norma Jeane.

Miss Flynnt és Mr. Pearce-t zavarta, hogy Norma Jeane annyira kétségbeesetten kapaszkodik a babájába. Annyira szánalmasan nézett ki a baba a megperzselődött testével, a jórészt elégett hajával és az idióta, rémületbe dermedt, hidegkék szemével. Miss Flynn megígérte Norma Jeane-nek, hogy ha akarja, vesz neki egy másik babát, de vagy nem jutott rá idejük, vagy Miss Flynn egyszerűen megfeledkezett róla. Norma Jeane el volt szánva, szorosan magához ölelte a babáját, és nem is akarta elengedni.

– Ez az én babám, az anyám adta nekem.

A babát megkímélte a Gladys hálószobájában pusztító tűz. Az őrjöngő Gladysnek még sikerült felgyújtania az ágyneműjét, miután Norma Jeane megszökött a tűzforró fürdővíz elől, és kirohant segítséget kérni; Norma Jeane tudta, hogy hibát követett el, mert soha nem szabad – ahogy Gladys mondta – „hátba támadni az anyánkat”, de mégis meg kellett tennie, Gladys pedig bezárta mögötte az ajtót, nekiállt gyufával tüzet gyújtani, és szinte teljesen elégette a gyönyörű fekete kreppruhát és az elegáns éjkék bársonyruhát, amit Norma Jeane-nek kellett viselnie a temetés napján a Wilshire Boulevardon, néhány összetépett fényképet (köztük talán Norma Jeane apjáét is, és akkor Norma Jeane sem nézheti meg soha többé újra), illetve cipőket és kozmetikumokat. Mintha dühében mindenét el akarta volna égetni, még a pianínót is, ami egykor Fredric Marché volt, és amire annyira büszke volt, sőt saját magát is, de a mentőorvos rátörte az ajtót, hogy megakadályozza, és a lakásból dőlni kezdett a füst a folyosóra, aztán megjelent Gladys Mortensen, egy sárgásan sápadt, meztelen nő olyan soványan, hogy a csontjai szinte átdöfték a bőrét, egy ráncos, eltorzult boszorkányarcú nő, aki ocsmányságokat kiabált, karmolta, rugdosta a segítségére sietőket, és akit végül a saját érdekében meg kellett fékezni, és „zárt intézménybe kellett szállítani”,  ahogy azt Norma Jeane hallotta később Miss Flynntől és az apartmanmotel többi lakójától, akik számtalanszor felelevenítették a jelenetet, amit Norma Jeane azért nem láthatott, mert ott sem volt vagy valaki eltakarta a szemét.

– Tudod jól, hogy nem voltál ott, Norma Jeane… Velem voltál, biztonságban.

Ha nő vagy, a legnagyobb büntetésed az, ha nem szeretnek eléggé.

Ez volt az a nap, amikor elvitték Norma Jeane-t, hogy „meglátogassa a mamáját” a kórházban. De hol van Norwalk? Los Angelestől délre, válaszolták neki. Miss Flynn megköszörülte a torkát, miközben felolvasta az újabb utasítást Mr. Pearce-nek, aki gondterheltnek és ingerültnek tűnt. Nem is hasonlított Clive bácsira. A zongoraórákon Mr. Pearce hol csendes volt és csak szomorúan sóhajtozott, hol pedig kedves és vicces. A leheletének az illatán múlott; ha éppen olyan szaga volt, Norma Jeane tudta, hogy jó napjuk lesz, függetlenül attól, hogy milyen csapnivalóan játszik. Mr. Pearce egy ceruzával ütötte a tempót a zongora tetején: egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő… és időnként a tanítványa fejére is odakoppintott, amitől az kuncogni kezdett. A forró és whiskey-illatú leheletével egészen közel hajolt Norma Jeane füléhez, zümmögött, duruzsolt, mint egy dongó, és miközben egyre hangosabban ütötte az ütemet a ceruzájával egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő…, előbukkant a kígyószerű nyelve, és becsusszant Norma Jeane fülébe… Ő felsikított, elnevette magát, és el akart szaladni, hogy elbújjon, de Mr. Pearce ráripakodott, hogy ne butáskodjon, úgyhogy még akkor is libabőrösen kuncogva visszaült a hangszerhez, és az óra folytatódott. Imádtam, ha csiklandoznak, még akkor is, ha fájt néha! Szerettem, ha puszilgatnak, csókdosnak, ahogy Della nagymama csinálta… Nagyon hiányzott a nagymamám, még az sem zavart, ha megkarmolták az arcomat. Aztán persze voltak olyan zongoraórák is, amikor Mr. Pearce szaporán, idegesen kapkodta a levegőt, hirtelen lecsukta a fedelet a billentyűkre (Gladys sohasem hajtotta le, és nagyon furcsán is nézett ki lehajtva), majd közölte, hogy mára végeztünk, és kisétált az ajtón, vissza se nézett.

Az is furcsa volt, hogy egy nyári estén, amikor Norma Jeane lefekvés előtt kitartóan bökdöste, lökdöste Mr. Pearce-t, aki beugrott egy italra Gladyshez, és befurakodott az anyja és a vendég közé, és mint egy kiskutya be akart mászni a férfi ölébe, Gladys nagyon csúnyán nézett rá.

– Norma Jeane viselkedj! Ez undorító! – mondta, majd Mr. Pearce-hez fordult, és szinte suttogva folytatta. – Clive, mi ez az egész?

Végül a pajkosan kuncogó kislányt a hálószobába száműzték, ahonnan már nem hallhatta ugyan, hogy miről beszélgetnek a felnőttek, de néhány feszült perc után úgy tűnt, hogy ismét együtt nevetgélnek, aztán pedig jött a megnyugtató „csingiling”, ahogy az üveg szája a pohár széléhez koccan. Attól kezdve Norma Jeane tudta, hogy Mr. Pearce nem mindig ugyanaz az ember, és hogy butaság is volt másra számítania. Gladys sem volt mindig ugyanaz az ember. Norma Jeane saját magán is meglepődött időnként: néha idétlenül boldog volt, néha elsírta magát mindenen, néha merengő volt és komédiázott, néha pedig – Gladys meghatározásával élve – „feszült volt”, és a saját árnyékától is megijedt, mintha az egy kígyó lett volna.

És még mindig ott volt Norma Jeane tükörbéli Csodabarátja. Hol csak fürkészte, lopva pillantott rá a tükör egyik szegletéből, hol kihívóan, egyenesen az arcába bámult. A tükör lehet olyan, mint egy film, sőt lehet, hogy az. No meg persze az a csinoska, göndör hajú kislány, aki ő volt.

Norma Jeane magához szorította a babáját, és a Mr. Pearce autójának első ülésein utazó felnőttek tarkóját bámulta. Az elegáns, sötét öltönyös, ascot sálas „brit úriember” nem az a Mr. Pearce volt, aki a zongoránál ülve átszellemülten játszotta Beethoven rövid, szívszaggató darabját, a Für Elise-t (az első hangjegytől az utolsóig a legtökéletesebb zene, amit valaha szereztek – mondta róla Gladys túláradó lelkesedéssel), és nem is az, amelyik méhecskeként zümmögve, döngicsélve, pókszerűen rohangáló ujjaival „végigzongorázva” a mellette üldögélő Norma Jeane reszketve borzongó testén meg-megcsiklandozta, és persze a fejfájdító napsütés ellen védekezve a szemét eltakaró Miss Flynn sem az a Miss Flynn volt, aki könnyek között ölelgette, és könyörgött, hogy szólítsa „Jess néninek” vagy „Jess tantinak”. Ennek ellenére Norma Jeane ugyanúgy nem gondolta, hogy ezek ketten szántszándékkal csapták volna be, ahogy Gladysről sem feltételezett ilyesmit. Azok egészen más pillanatok, és egészen más jelenetek voltak. A filmben nem szükségszerűen követik egymást az események, mivel minden jelen időben történik. A filmet ugyanúgy lehet előre és hátra is csévélni. A filmet meg lehet vágni. A filmet el lehet törölni. A film magában foglalja mindazt, ami – mivel nem felidézhető – halhatatlan. Egyszer, amikor Norma Jeane végleg beköltözik az Őrület Birodalmába, pontosan fog emlékezni arra, hogy minden fájdalma ellenére mennyire logikus volt ez a nap. Úgy fog emlékezni, tévesen persze, hogy mielőtt útnak indultak volna, Mr. Pearce eljátszotta a Für Elise-t.

– Még egyszer, utoljára, kicsim…

Hamarosan megismeri majd a Keresztény Tudomány tanításait, és számos dolog érthetővé fog válni a számára mindabból, ami azon a napon még érthetetlennek tűnt. Az értelem számít, az igazság felszabadít; a hazugság, a fájdalom, a gonoszság nem valóságos, csak emberi illúzió, amit azért vetítünk magunk elé, hogy megbüntessük magunkat; csak gyengeségből és tudatlanságból hódolunk be előtte. Mindig volt mód a megbocsájtásra, Jézus Krisztus által.

Bárcsak értené az ember, hogy mi volt a sérelem, amit meg kell bocsájtania.

Bár az volt az a nap, amikor elvitték Norma Jeane-t, hogy meglátogassa a mamáját a norwalki kórházban, végül egy El Centro sugárúti vörös téglás épületbe vitték, amelynek a kapuján egy olyan tábla állt, amely annak ellenére vésődött be mindörökre Norma Jeane lelkébe, hogy amikor először felpillantott rá, tulajdonképpen nem is „látta”.

LOS ANGELES-I ÁRVAHÁZ EGYESÜLET

ALAPÍTVA 1921-BEN

Nem kórház? De hol a kórház? Hol van anya?

Miss Flynn-nek, aki szipogott és olyan indulatos, ideges volt, amilyennek Norma Jeane még sohasem látta, végül ki kellett emelnie a rémült gyereket Clive Pearce autójának a hátsó üléséről.

– Norma Jeane, kérlek, legyél jó kislány! Ne rugdoss, Norma Jeane!

Mr. Pearce hátat fordított a dulakodásnak, és gyorsan odébb sétált, hogy rágyújtson a szabad levegőn. Hosszú évek óta általában néma szerepei voltak – gyakran profilból vették, ahogy a szája csücskében halvány, titokzatos brit mosollyal álldogál –, fogalma sem volt, hogy mihez kezdjen egy valóságos jelenetben; a klasszikus brit színészképzés, amelyben a Royal Academyn részesült, nem terjedt ki az improvizációra. Miss Flynn rákiabált.

– Az isten megáldjon, legalább a bőröndöket vidd be, Clive!

Miss Flynn elmondása szerint azon a nyomasztó délelőttön úgy kellett bevonszolnia, berángatnia Gladys Mortensen lányát az árvaházba. Felváltva könyörgött és szitkozódott.

– Bocsáss meg, Norma Jeane, kérlek, de most nem mehetsz máshova… Az anyád beteg, az orvosok megmondták, hogy nagyon beteg… Téged is bántani akart, tudod?!… Én most képtelen vagyok… Nem lehetek az anyád… Jaj, Norma Jeane! Ez fáj! Átkozott kölyök!

A párás és levegőtlen épületben Norma Jeane megállíthatatlanul remegni kezdett, az igazgatói irodában pedig sírt és azt magyarázta dadogva a megtermett, szoborszerű asszonyságnak, hogy ő nem árva, hogy neki van anyja. Nem volt árva. Volt anyja. Miss Flynn szipogott, az orrát fújta, és sietve elment. Mr. Pearce letette Gladys bőröndjeit az előcsarnokban, majd ő is távozott. A könnyes-taknyos Norma Jeane Baker (mert a papírokon így állt: született 1926. június 1-én, Los Angeles megyei kórház) magára maradt dr. Mittelstadttal, aki behívott az irodájába egy valamivel fiatalabb felügyelőt, egy szigorú arcú, pecsétes kezeslábast viselő nőt. A gyerek továbbra is tiltakozott. Ő nem árva. Neki van anyja. És van apja is, aki egy hatalmas Beverly Hills-i házban él.

Dr. Mittelstadt a vastag szemüvegén át vetett egy pillantást a Los Angeles megyei gyermekvédelmi szolgálat nyolcéves árvájára. Nem gonoszul mondta, sőt lehet, hogy inkább kedvesen és még egy nagyot sóhajtott is mellé, amitől egy pillanatra megemelkedett hatalmas melle.

– Gyermekem, spórolj a könnyekkel, valószínűleg szükséged lesz még rájuk.

AZ ELVESZETT GYERMEK

Ha elég szép lennék, az apám eljönne értem és elvinne.

Négyéves, kilenc hónapos és tizenegy napos.

Az elhagyott gyerekek időszaka volt ez az egész hatalmas amerikai kontinensen, de sehol sem akadt belőlük annyi, mint Dél-Kaliforniában.

Miután hosszú napokon át megszakítás nélkül, kíméletlenül fújtak a sivatag felől érkező, száraz és perzselő szelek, egymás után bukkantak rá az újabb és újabb csecsemőkre a kiszáradt patakmedrekben felgyűlő homok és törmelék között, a vasúti töltések oldalában és a templomok, a kórházak, a középületek gránitlépcsőin. Újszülöttek hevertek még vérző köldökzsinórral a nyilvános vécékben, a templomok padsorai között, a kukákban és a szeméttelepeken. Hosszú napokon át süvöltött, jajgatott a szél, és amikor végre elült, a kétségbeesett csecsemők panaszos siránkozásaként támadt fel ismét. És az idősebb testvéreik? Két-három éves gyerekek kóboroltak kábán az utcákon, néhányuknak még füstölgött a ruhája, a haja, nem vagy alig tudtak még beszélni, és nem vagy alig értettek meg bármit, ha hozzájuk szóltak, sérültek voltak, sokan súlyosan megégtek. A többiek, a kevésbé szerencsések, meghaltak vagy megölték őket, a szanaszét heverő, a gyakran a felismerhetetlenségig összeégett aprócska holttesteket gyorsan eltakarították Los Angeles utcáiról a közegészségügy munkásai, dömperekre hányták őket, hogy aztán a távoli kanyonokban ásott tömegsírokba temessék őket. Az újságok vagy a rádiók egyetlen szót sem szóltak. Ezekről a dolgokról senkinek sem kellett tudnia.

„Az elveszettek” – így emlegették őket. „Akikért nem tehetünk semmit.”

Vakító fényű hővillámok cikáztak a hollywoodi dombok között, úgy csapott le a tűzvihar, mint Jehova haragja, majd vakító robbanás rázta meg az ágyat, ahol Norma Jeane az anyjával feküdt. A következő dolog, amit érzékelt, az volt, hogy ég a haja és a szemöldöke, a szeme pedig ég és szúr, mintha vakító fénybe kellett volna néznie, és egyedül volt, az anyja nem volt ott vele ezen a helyen, amit nem is tudott máshogy hívni, csak úgy, hogy ez a hely.

Ha (mezítláb, hálóingben, az éj leple alatt) felállt az ágyban, amit kijelöltek a számára, a szűk ablakon át látta a hollywoodi RKO torony villogó neonjait (hogy hány kilométernyire lehetett, fogalma sem volt):

RKO RKO RKO

Majd egyszer…

Nem tudta felidézni, hogy ki hozta erre a helyre. Nem emlékezett sem arcokra, sem nevekre. Hosszú időn át, több napig néma maradt. A torka kapart, száraz volt, mintha tüzes levegőt kellett volna belélegeznie. Ha evett, azonnal öklendezni kezdett és többször el is hányta magát. Betegnek tűnt és beteg is volt. Meg akart halni. Ahhoz elég érett volt már, hogy képes legyen mindezt szavakba önteni: Rettenetesen szégyellem magam. Nem kellek senkinek. Meg akarok halni. Ahhoz viszont még nem volt elég érett, hogy felfogja, miféle düh lappang az efféle szándék mögött, ahogy azt sem értette még, hogy miféle mámoros őrületet táplálhat majd ez a düh: az ambíció megszállottságát, hogy azzal álljon bosszút magáért a világon, hogy valahogy, bárhogy meghódítja azt, már amennyire egyetlen ember képes bármiféle „világot” „meghódítani”, főleg, ha az illető egy magányos, apátlan-anyátlan nő, és látszólag annyi eredetiség van benne, mint egyetlen magányos rovarban a rovarok hemzsegő tömegében. Az akkor is elérem, hogy mindnyájan szeressetek, és meg fogom büntetni magam, amiért kicsikartam a szeretetet nem az akkori Norma Jeane fenyegetése volt, mert a lelkén ejtett seb ellenére is szerencsésnek érezte magát, amiért erre a helyre került, és nem forrázta halálra vagy égette el elevenen az őrjöngő anyja a Highland Avenue 828 alatt álló apartmanmotelben.

Mert voltak olyan gyerekek a Los Angeles-i árvaházban – és Norma Jeane ezt a saját fájdalma és zavarodottsága ellenére is érzékelte –, akik még nála is sérültebbek voltak. Szellemi fogyatékos, agykárosodott, mozgássérült gyerekek – első ránézésre világos volt róluk, hogy miért hagyta el őket az anyjuk –, csúnya gyerekek, dühös gyerekek, elállatiasodott gyerekek, legyőzött gyerekek, akiknek még az érintésétől is irtózik az ember, mert fél, hogy a bőrük nyirkossága átszivárog belé. Volt ott egy Debra Mae nevű lány (az ágya Norma Jeane-é mellett állt a lányok harmadik emeleti hálótermében), akit megerőszakoltak és megvertek (durván és bántón hangzott ez a „megerőszakol” szó, olyan „felnőttes” volt. Norma Jeane ösztönösen tudta, hogy mit jelent, vagy legalábbis nagyjából: egy gonoszul sziszegő szót és valami szégyenletes dolgot, aminek a lányok lába közéhez van köze, amit sohasem szabad megmutatni senkinek, egy lágy, érzékeny, sérülékeny tájékhoz; Norma Jeane-t már attól a gondolattól is az ájulás kerülgette, hogy megütik azon a helyen, nemhogy még bele is dugnak egy hosszú és hegyes valamit). Volt ott egy ötéves ikerpár; a fiúk már az éhhalál szélén voltak, amikor rájuk találtak a Santa Monica hegység egyik völgyében, ahol az anyjuk hagyta őket megkötözve „áldozatként, ahogy a bibliai Ábrahám tette”, és volt ott egy nagyobbacska, tizenegy éves lány (össze is barátkozott Norma Jeane-nel), akit Fleece-nek szólítottak (az eredeti neve talán Felice lehetett), aki hátborzongató lelkesedéssel újra és újra elmesélte az egyéves húga történetét, akit az anyjuk szeretője addig „csapkodott a falhoz, amíg az agya szét nem spriccelt, kenődött,  mint a dinnye bele”. Norma Jeane a szemét dörzsölgette, és örült, hogy neki nem esett baja.

Legalábbis neki nincsenek ilyen emlékei.

A Ha elég szép lennék, az apám eljönne értem, és elvinne gondolatnak volt valami homályos köze az RKO villogó neonreklámjához, amit Norma Jeane az ágya feletti ablakból, más alkalmakkor pedig az árvaház tetejéről látott, és ami egy olyan jel volt az éjszakai sötétben, amiről szerette volna azt gondolni, hogy egy csak neki szóló titkos jel, de a többiek is látták, és lehet, hogy ugyanúgy értelmezték, ahogy ő. Valamiféle remény… de mire?

Azt várta, hogy Gladys kijöjjön a kórházból, és újra együtt élhessenek. Várt, azzal a fajta gyermeki reménnyel, amelyre ráborult az a jóval felnőttesebben fatalista meggyőződés, hogy sohasem fog jönni, elhagyott, gyűlölöm, ugyanakkor rögeszmésen rettegett attól, hogy Gladys nem fogja tudni, hogy hova vitték, hogy pontosan hol is van ez a két és fél méteres drótkerítés mögött meghúzódó téglavörös épület a rácsos ablakaival, a meredek lépcsővel és végtelen folyosóival, a hálótermeivel, ahol az ágynak nevezett priccseik sorakoztak abban a nyomasztó szagkavalkádban, amelyet vizelet savanykás bűze uralt; az „étkezőjével”, ahol ugyanolyan erős szagok (a megsavanyodott tejé, az odaégett zsíré, a tisztítószereké) keveredtek, ahol ha némán, elveszetten és rémülten is, de ennie kellett volna, öklendezés és hányás nélkül ennie, hogy „megőrizze az erejét”, hogy ne betegedjen meg és ne kerüljön a gyengélkedőre.

El Centro sugárút: az hol van? Hány kilométerre a Highland Avenue-tól?

Ha visszamennék oda, lehet, hogy ott lenne, és várna.

Néhány nappal azután, hogy Los Angeles megye árvája lett, Norma Jeane az összes könnyét elsírta. Túl hamar elhasználta őket. Ugyanúgy képtelen volt sírni, mint a megviselt, kék szemű babája, akinek még mindig nem talált nevet, úgyhogy egyszerűen csak Babának hívta. Rászólt a csúnya-kedves nő, aki az árvaházat igazgatta, és akit dr. Mittelstadtnak kellett szólítaniuk. Rászólt a nagydarab, szederjes arcú, kezeslábast viselő felügyelőnő. A nagyobb lányok – Fleece, Lois, Debra Mae, Janette – is rászóltak.

– Ne picsogj! Nincs benned semmi olyan nagyon különleges.

Mondhatnánk – ahogy azt a Della nagymama templomában szolgáló mindig ragyogó arcú és derűs lelkipásztor is tette –, hogy az árvaházban lakó többi gyerek – ellentétben az idegenekkel, akiktől félt és akiket nem szeretett – mind-mind a számára eddig ismeretlen testvére volt, és hány és hány lehet belőlük még szerte a nagyvilágban? Megszámlálhatatlan sokaság, mint a sivatag homokja, és mindegyiküknek van lelke, és mindegyiküket egyformán szereti az Isten.

Várta, hogy kiengedjék Gladyst a kórházból és eljöjjön érte, de addig is csak egy volt a száznegyven másik árva közül, egyike a harmadik emeleti hálóteremben elhelyezett kisebbeknek (hattól tizenegy éves korig), megvolt a saját ágya, egy fémpriccs egy vékony, kifeküdt és a viaszosvászon huzat ellenére pisaszagú matraccal, megvolt a helye az öreg téglaépület tetőtere alatt található nagy, téglalap alakú zsúfolt teremben, amely még fényes nappal is félhomályba borult, és napos időben levegőtlen, fülledt volt, az esős, borult napokon pedig (amilyen a Los Angeles-i téli napok túlnyomó többsége) hideg és huzatos. Debra Mae-vel és egy másik lánnyal osztozott egy szekrényen; két váltás ruhát kapott – két kék színű gyapjú kötényruhát és két fehér pamut batiszt blúzt – és agyonmosott „ágyneműt” és „alsóruhákat”. Kapott törülközőket, zoknikat, cipőt, kalucsnit, egy esőkabátot és egy könnyű gyapjúkabátot.

Sokan felfigyeltek rá – igaz, inkább elborzadva –, amikor azon a szörnyű első napon bevezette őt a hálóterembe a felügyelőnő, aki Gladys látszólag (nem túl közelről, nem túl alaposan vizsgálva) elegáns bőröndjeit cipelte, amelyeket mindenféle furán szertelen ruhadarabbal (selyemruhával, fodros köténnyel, vörös taftszoknyával, skót kockás sapkával és köpennyel, apró fehér kesztyűvel, fekete lakkbőr cipővel) és egyébbel együtt az a nő csomagolt össze bűntudatos sietséggel, aki szerette volna, ha Norma Jeane „Jess néninek” vagy „Jess tantinak” szólítja, és aki gyakorlatilag az összes holmiját elpakolta. A holmik nagy részét aztán, hiába bűzlöttek a füstszagtól, néhány napon belül ellopták az új árvától, többek között azok a lányok, akik kedvelték Norma Jeane-t, és idővel össze is barátkoztak vele. (Fleece még el is magyarázta a megbánás legkisebb jele nélkül, hogy az árvaházban „ki-ki a maga szerencséjének a kovácsa”). Viszont senki sem akarta Norma Jeane babáját. Senki sem lopta el Norma Jeane babáját, ami immár kopasz volt, pucér és mocskos, és főleg hátborzongató az egykor kacér, rózsás ajkával és a tágra nyílt, élettelen kék szemével. Norma Jeane ezzel az (ahogy Fleece hívta egyáltalán nem minden gyengédség nélkül) „ijesztő izével” aludt éjszakánként, napközben pedig olyan féltőn rejtette el az ágyában, mintha a saját sóvárgó lelkének egy darabkája lett volna, amit ő furcsán gyönyörűnek látott, a többiek viszont csak kinevettek és csúfoltak.