Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Roman Kulikov

Na oszkolkah cseszti

2007, Lenizdat

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Egri Zsuzsa

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978 963 551 135 8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2007 by Roman Kulikov

© Hungarian translation 2023, Egri Zsuzsa

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Szerteszét szórt szilánkokon állunk,

Talpunk alatt a múlt hitének hamuja.

Felnyitott sisakkal fogadtuk

Kegyetlen életünk változásait.

És nem számít, kik vagyunk – magasabb kaszt

Vagy sehova sem tartozó csavargók.

A becsület szilánkjain csak egy a fontos –

Kik voltunk és kivé váltunk.

(A. Kubarenko)

Prológus

A kajüt tompa fényei a kommunikátor első jelzésével egy időben kapcsoltak be. A kitartó csengés felébresztette Lagyimirt. Néhányszor összeszorította a szemét, próbált fókuszálni, majd a lábánál világító órára pillantott – hajóidő huszonkettő ötvenhét...

Fél órával ezelőtt aludt el, tizenkét órányi szolgálat után. Vajon mi történhetett ennyi idő alatt?!

Lagyimir, aki még mindig nem tért magához teljesen, megérintette a válaszgombot. A képernyő felvillant, és megjelent rajta az éjszakai ügyeletes, Johnson őrmester arca.

– Mi történt? – kérdezte Lagyimir.

Az őrmester bizonytalannak látszott, úgy tűnt, szinte bűntudata volt.

– Elnézést kérek, de az őrnagy úr parancsa szerint önnek meg kell jelennie az irányítófülkében és fel kell vennie a szolgálatot – tájékoztatott.

Lagyimir megdöbbent.

– Őrmester, biztos nem tévesztettél el valamit?

– Elnézést kérek, hadnagy úr, de nem... Nem tévesztettem el semmit. Ez Russel őrnagy parancsa.

– De hiszen egy órával ezelőtt adtam át az ügyeletet Szamojlov hadnagynak – válaszolta Lagyimir, miközben igyekezett megérteni, mi történik.

– Én... én tisztában vagyok ezzel. – Az őrmester szemlátomást ideges volt. – De Szamojlov hadnagy váratlanul rosszul lett. Most vettem át tőle az irányítást, ő pedig elment a gyengélkedőbe.

– Értem – felelte Lagyimir, bár még mindig nem volt számára világos, miért pont őt hívták, és nem valakit a tisztek közül, akik az ügyeleti kiírás szerint következtek volna. – Tizenöt perc, és ott vagyok.

Lagyimir komor ábrázattal állt neki öltözködni. Úgy tűnt, tisztában volt Szamojlov hadhagy váratlan rosszullétének okaival. Már az ügyelet átadásánál is feltűnt, hogy Szamojlov nincs teljesen magánál. Az űrhajón tilos volt az alkoholfogyasztás, de ez soha nem volt akadály, és most úgy tűnt, hogy valaki igencsak kirúgott a hámból. Annyira, hogy estére rosszul is lett.

Lagyimir felsóhajtott. Ezek a katonák, akik megörökölték a rangot, túl sokat engedtek meg maguknak. Úgy gondolták, hogy ha a kivételezett osztályhoz tartoznak, akkor úgy viselkedhetnek, ahogy kedvük tartja. A hétköznapi életben ez talán így is volt. Ha az Uralkodó úgy döntött, hogy mások fölé helyezi a tisztjeit és azok családjait, és felruházza őket előjogokkal, hát akkor biztos ki is érdemelték. Most azonban nem eltávon vannak, ahol egymást érik a bálok és fogadások, a napok és éjszakák pedig úgy telnek, mint ünnepek varázslatos forgataga. És akármilyen bátor tettekért is kaptak a dédapák, nagyapák és apák tiszti rangot, valamint azt az előjogot, hogy ezt a státuszt örökségként átadják, most akkor is szolgálatban vannak, és kötelesek másokhoz hasonlóan teljesíteni.

A hadnagy belenézett a tükörpanelbe, megigazította a gallérján díszelgő jelvényeket, még egyszer felsóhajtott, és kilépett a kajütből.

Az irányítófülkében Johnson őrmester fogadta.

– Engedélyt kérek átadni a posztot, hadnagy úr.

Lagyimir bólintott.

– Kamenyev hadnagy átvette a posztot – mondta, hogy aktiválja a hangfelismerést. Az irányítófülke számítógépe összevetette a hangját a rendszerben tárolt hangmintával, és átrendezte a parancsok kiadásának prioritását. Innentől kezdve Lagyimir adhatott utasítást a navigátornak.

Miután eleget tett az első és legfontosabb kötelezettségének, Lagyimir átment a parancsnoki hídra, és a kommunikátor segítségével az elsőtiszt, Russel őrnagy számát hívta.

Russelt a háta mögött mindenki csak „örök őrnagynak” hívta. A flottában ez általában egy átmeneti rang volt, az altiszt és rangidős tiszt között, de Russel őrnagy státusza már tíz éve nem változott. Hét évvel ezelőtt érkezett a Csillagőrző nevű korvettre, és a jelenlegi kapitány valamikor még az ő beosztottjaként szolgált. Az a szóbeszéd járta, hogy Russel elkövetett valamit, ami miatt rács mögött lett volna a helye, de mivel ismert család leszármazottja, megúszta a büntetést, és a kapitány elsőtisztjeként kellett szolgálnia ezen az őrkorvetten, amely a távoli határokat védte.

Lagyimir alig lépett az őrkorvett fedélzetére, rögtön összetűzésbe kerültek. Az őrnagy nem rejtette véka alá ellenszenvének okát, sőt minden adódó alkalommal ki is hangsúlyozta azt. Úgy vélte, hogy csak születésnél fogva válhat valaki kapitánnyá, és a Lagyimirhoz hasonló senkiknek nincs joguk ezt a rangot bitorolni. Nem számít, hogy hőstettet hajtottál végre még kamaszkorodban, és a gyarmat kormányzója maga kért az Uralkodótól számodra audienciát. A Tiszti Akadémián csak tisztek leszármazottjainak van helye.

Lagyimir először a tanulmányai alatt szembesült ezzel a helyzettel. Nem hagyta magát, amikor évfolyamtársai, de néha még a tanárai is származásukkal kérkedve igyekeztek belekötni a bár nagy, de mégis provinciális gyarmatról származó fiatalemberbe. Hamarosan eszének, katonai szakértelmének és veleszületett öntudatosságának köszönhetően sikerült kivívni más diákok tiszteletét és kiváló eredményekkel elvégezni az Akadémiát. Igaz, szó sem lehetett arról, hogy birodalmi cirkálókon vagy csatahajókon szolgáljon, úgyhogy a határvédő korvettre történő kinevezése teljességgel magától értetődőnek tűnt.

Egyetlen dolog lepte meg: az, hogy őfelsége határőr csapatainál is hasonló viselkedéssel találta szembe magát. Szolgálata elején közte és az őrnagy között rendszeresek voltak a nézeteltérések. A fiatal hadnagy eleinte higgadtan tűrte az őrnagy aljas sértéseit. Egy nap azonban kettesben maradtak, ami az űrhajó korlátozott terében ritkán fordult elő, és Russel sértegetésére Lagyimir néhány kemény mondattal reagált, majd kiprovokálta, hogy az őrnagy verekedni kezdjen. A hadnagy edzett mozdulatokkal tett azért, hogy Russel megbánja azt, ahogy vele viselkedett. A helyiség szűk terében, ahol összecsaptak, Lagyimir kivédte az arca felé irányuló öklöt, a térd alatt bevitt ütéssel elkaszálta ellenfelét, majd a szánalom legkisebb jele nélkül beleverte Russel arcát a falba.

Néhány órával később az egész hajó tudott a történtekről, és a kapitány hivatalos vizsgálatot rendelt el, ám Russel azt vallotta a kihallgatáson, hogy egyszerűen csak megcsúszott, és nekiesett a falnak. Könnyebb volt hazudni, és hagyni, hogy Lagyimir megússza a büntetést, mint hogy elismerje, hogy valami ifjonc helybenhagyta.

Ezek után az őrnagy többé nem kötött bele nyíltan a hadnagyba, de kihasznált minden egyes alkalmat, hogy ártson neki, bár az alapszabályok keretein belül maradt. Lagyimir úgy tekintett erre, mint elkerülhetetlen, de jelentéktelen kellemetlenségre és nem vett tudomást az őrnagy gonoszkodásáról, mint ahogy a személyét is közömbösen kezelte. De az olyan esetek, mint a mostani, felháborodást váltottak ki belőle. A hadnagy először jelentést akart írni a kapitánynak, de aztán meggondolta magát, és úgy döntött, hogy inkább személyesen beszél az őrnaggyal. Igaz, hogy Lad nagyjából sejtette, mit fog mondani neki Russel, de nem tudta annyiban hagyni.

A kommunikátor monitorján megjelent az elsőtiszt képe. Egy fotelban ült, és mogorván nézett a képernyőre.

– Mit akar, Kamenyev hadnagy?

– Elnézését kérem, őrnagy úr, de alig egy órával ezelőtt adtam le az ügyeletet.

– És? Mi a baj, hadnagy?

– A belső előírások szerint...

– Az ellenségnek is a belső előírásokról fog mesélni?

– Nem, de miért nem Buriamát vagy Orwist hívta ügyeletbe?

– Ők is beosztáson kívül vették volna fel az ügyeletet. Miben különbözik maga a többiektől? Vagy többre tartja magát másoknál, hadnagy? – Russel szemében harag csillant.

– Erről szó nincs.

– Lesz még elég ideje kialudni magát – mondta az őrnagy elégedetlen ábrázattal, és megszakította a kapcsolatot.

A hadnagy még vagy fél percig bámulta az elsötétült képernyőt, arca megfeszült.

A mellette álló Johnson őrmester elmosolyodott.

– Mindig is a kedvence volt, hadnagy úr.

Lagyimir komoran nézett rá.

– Foglalkozz a magad dolgával! De még jobb lenne, ha hozatnál nekem valami frissítőt.

– Parancs, értettem – felelte Johnson, arcán még mindig ugyanazzal a mosollyal. – Ha rori-levet hozok, az megfelel?

– Igen, köszönöm.

Lagyimir végigment a fülkén. Rajta és Johnsonon kívül még három ember volt szolgálatban: két sorkatona, akik a radarok és érzékelők jeleit figyelték és elemezték, és a navigátor. Utóbbi az irányítógömbben volt, amelyet giroszkópokkal függesztettek fel az irányítófülke közepén, és neuroirányító áramkörhöz kapcsolódott. Ez lehetővé tette a pilóta, vagy ahogy nevezték, a navigátor számára, hogy eggyé váljon az űrhajóval, és értékes pillanatokat spóroljanak meg a háború alatti irányítás során.

– Tessék! – Johnson odanyújtott a hadnagynak egy narancsszínű lével teli poharat.

Lagyimir hálásan biccentett, elvette az italt, és belekortyolt.

– Jelentést kérek – mondta, miközben érezte, hogy a frissítő nedű szétáramlik a testében.

– Az ön... ööö... távolléte – Johnson megint elmosolyodott – és az én ügyeletes tiszti szolgálatom alatt nem jegyeztek fel semmilyen történést. A navigátor állapota stabil.

– Rendben – válaszolta a hadnagy.

Kezében a pohárral körbejárta a navigátor gömbjét, maga is megbizonyosodott arról, hogy a bent elhelyezkedő, neurohálózathoz kapcsolt ember állapotát figyelő érzékelők jelzései megfelelnek a normáknak, aztán a radarok két, félkör alakú terminálja felé indult.

A sorkatona háta mögött állva végigfutott a megfigyelőműszerek adatain, és már vissza akart térni a hídra, amikor a szeme hirtelen megakadt a hipertér-zavart rögzítő érzékelők kijelzésén. Lagyimir odalépett a terminálhoz.

– Ez mi? – kérdezte az ügyeletes közkatona.

– Szokványos zavar a hipertérben – jött a válasz.

– Szokványos?

– Igen.

– Ez az egyetlen, vagy van még?

– Az egyetlen... legalábbis úgy tűnik.

A hadnagy elkomorodott.

– Hogy érti, hogy úgy tűnik? – Arrébb tette az innivalót, és közelebb hajolt a monitorhoz, hogy jobban lássa a számokat. – Minek van maga itt? Hogy „úgy tűnjön”?

– Hát, itt észleltük őket. – A sorkatona a szektor nagy méretű térképét hívta elő a tableten, és rámutatott a határtól távolabb elhelyezkedő területre. – És megállás nélkül haladtak fél órán át egészen idáig.

A taktikai tablet szinte teljesen egyenes vonalat mutatott, amely a határt jelző narancssárga hálóig húzódott.

– Miért nem jelentette azonnal?

– Akartam, de az ügyeletes tiszt elment a gyengélkedőbe, ön pedig még nem ért ide. Utána pedig megszűntek a zavarok.

– Johnson őrmester a helyén volt – felelte a hadnagy szigorúan. – Kötelességed lett volna neki jelenteni. Mióta szolgálsz?

– Fél éve, hadnagy úr.

– Mi történt? – Az őrmester is közelebb lépett.

– Fél órával ezelőtt ismeretlen mozgást észleltünk a határ irányába – igyekezett korrigálni a hibáját a közlegény. – Nem került sor szabálysértésre. A zavar megszűnt.

A hadnagy komoran nézett mindkét beosztottjára, és Johnson felé biccentett:

– Ellenőrizd!

– Értettem, ellenőrizni – felelte az őrmester. Már jó ideje szolgált, és tisztában volt azzal, mikor szabad mosolyogni, és mikor kell hivatalosan válaszolni, úgyhogy elfoglalta a közlegény helyét, és elindította az adatok elemzését.

Lagyimir odalépett a panorámaképernyőhöz. Szerette nézni a feneketlen feketeségben fénylő hideg, szikrázó csillagokat. Hiába voltak ezek csupán az űrhajó külső kameráinak valós időben mutatott tükröződései, a fényük segített rendezni a gondolatait, a lelkében szétáradt a nyugalom és a békesség.

De a hadnagyot valami nem hagyta nyugodni, valami aggasztó gondolat igyekezett felszínre törni benne.

Mindenki tisztában volt azzal, mi mindenre képesek a rudiánok a hipertérrel. És ez a furcsa elváltozás, amelyet a radarok kimutattak, könnyedén lehetett az ő manipulációjuk eredménye is. Lagyimir hirtelen megvilágosodott. Gyorsan odalépett az őrmesterhez.

– Mutasd még egyszer azt a zavart a térben!

Az őrmester leállította az elemzést, és rávetítette a szektor térképére a felvételt. Mellette a levegőben vörös oszlopokban cikáztak a jelenség jellemzői. A hadnagy azonban ügyet sem vetett rájuk.

– Add meg a mozgás vektorait! – adta ki az utasítást.

Szinte egyenes vonal, amely megszakad anélkül, hogy elérné a határt.

– Hosszabbítsd meg a határ felé!

Johnson teljesítette az utasítást. Lagyimir feszülten szemlélte a térképet, igyekezett megérteni, mi az, ami ennyire felébresztette a gyanakvását.

– Tedd rá a hajónk mozgását is a zavar felbukkanásától kezdve!

A vektorok egy pontban találkoztak, és a térkép szerint az űrhajó épp most ért ehhez a ponthoz.

– Ez nem létezik! – kiáltott fel az őrmester.

– De létezik – szakította félbe Lagyimir. – Add ki a ria...

Egy hatalmas, szögletes űrhajó bukkant elő a hipertérből, egyenesen a határőrök korvettje előtt. Sötét sziluettje kitakarta a csillagokat.

Egy robbanás, és a hipertér hulláma oldalra hajította a korvettet. Az irányítófülkében tartózkodók mind szanaszét repültek. Lagyimir először előrezuhant, a megfigyelőberendezések termináljára, aztán meg hátra, a navigátor átlátszó gömbjére. Úgy nekiütközött a szénüvegnek, hogy alig kapott levegőt.

A korvett megremegett. A vázszerkezet hosszan nyikorogni kezdett. Felüvöltöttek, majd el is némultak a harci riasztás szirénái. A pneumatikus ajtók sziszegve bezáródtak, elvágva ezzel az irányítófülkét az űrhajó többi részétől, majd kigyulladtak felettük a figyelmeztető „Dehermetizálódás” feliratok.

A monitorok villogtak és elmosódtak, csak néhánynak sikerült helyreállítani a működését a hipertér lökéshulláma után, és ezek megjelenítették a megfelelő képeket. A hangosbemondó és a kommunikátor néma volt, úgy tűnt, hogy a belső rendszer sem működött.

Lagyimir nagy nehezen feltápászkodott, és a parancsnoki híd felé indult. Imbolygott, és kénytelen volt a terminál szélébe kapaszkodni, hogy el ne essen. Amikor sikerült eljutnia a kommunikátorig, tenyerével az általános tájékoztatás gombjára csapott, és ezt mondta:

– Riadó! Harci riadó! Határsértés! A rudiánok behatoltak a Birodalom területére! Mindenki foglalja el a helyét!

A kommunikátor nem mutatott életjeleket.

Lagyimir körbenézett az irányítófülkében.

A két matróz mozdulatlanul feküdt a padlón, egyikük feje mellett sötét vértócsa gyűlt össze, a másiknak pedig a teste alá fordult a lába, teljesen természetellenes módon.

– Hadnagy! – szólította meg Johnson őrmester, aki egy halom harci sablonra támaszkodva próbált lábra állni, miközben a feljegyzéseit tanulmányozta. – Ide nézzen!

Amint ezt kimondta, egy sziréna jelezte a rakétatámadást.

– Ezek megsemmisítők!

Az ellenség olyan eszközöket lőtt ki, amelyek deaktiválják az űrhajó erőterét, hogy aztán a védtelenül maradt űrhajóra megsemmisítő csapást mérhessenek.

Működésbe léptek az automata fegyverek, amelyek a parazita szerkezeteket szikrázó porrá lőtték szét.

– Navigátor! Kitérő manőver! – adta ki a parancsot Lagyimir.

És rögtön be is dugult a füle, amikor a neuronavigátor megpróbálta kicselezni a támadást. Az ellenség viszont túl közel volt ahhoz, hogy ki lehessen térni előle.

A kitárt ráklábakhoz hasonló megsemmisítők a láthatatlan erőtéren csúszkálva lebegtek a korvett körül, és magukba szívták az energiáját.

Rengeteg ilyen eszköz volt, az űrhajó fegyverei nem győzték kilőni őket, így aztán az erőtér könnyen áthatolhatóvá vált.

Az irányítófülkében vörösen villogni kezdtek az erőtér stabilitását jelző műszerek.

– Már szét tudják lőni a védelmi rendszerünket! – kiáltotta az őrmester.

Lagyimirnak volt annyi ideje, hogy érzékelje a helyzet súlyosságát. Nem gondolt arra, hogy az irányítás, illetve az űrhajó és a legénység sorsa is az ő kezében van. Csak azt tette, amit tennie kellett, amit tanult, amire felkészítették – harcolt. Pontosabban igyekezett.

– Navigátor! Forduljon orral az ellenség felé! Minden energiát az erőtérbe! Torpedókat előkészíteni, cél, és tüzet nyiss... – Lagyimirnak nem sikerült végigmondani.

A határőrök űrhajójába több tucat lila sugár csapódott bele.

Majd még egyszer.

A padló himbálózni kezdett, és az űrhajó testén remegés futott végig. A korvett belsejében néhány robbanás hallatszott.

Az irányítófülkében egy pillanatra kialudtak a fények, majd visszakapcsoltak. De még nélkülük is jól lehetett látni mindent, mert a pusztítást és a vészhelyzetet jelző vörös kijelzők véres félhomállyá változtatták a sötétséget.

– Megsemmisítették az összes automata fegyvert, és kárt tettek a hajtóműben. A kapcsolat megszűnt. Beszorultunk ide – jelentette Johnson, leolvasva a rendelkezésre álló adatokat.

– Próbáld meg kinyitni az ajtót! Addig igyekszem megjavítani a kommunikátort – mondta Lagyimir.

Az őrmester rohant teljesíteni az utasításokat. Közben megállt, és a közkatonák fölé hajolt, ujjait a nyakukhoz tette, a pulzust próbálta kitapogatni.

– Hogy szakítana szét egy szupernóva! – káromkodott, majd a testeket maga mögött hagyva az ajtók felé futott.

Lagyimir megpróbálta megtalálni, mi sérült meg a kommunikátorban. Az ellenőrző programot nem sikerült elindítani. Megkísérelte felnyitni a berendezés testét, de Johnson futott oda hozzá.

– Teljesen felesleges. Az ajtókon kiégett minden áramkör. A pneumatikus rendszerek is mindenhol felmondták a szolgálatot. – Az arcán patakokban folyt a veríték. – Csak a külső folyosó átjáróját sikerült kinyitnom.

– A fiúk hogy vannak?

Az őrmester megrázta a fejét.

Lagyimir beszaladt az irányítófülkébe.

A terminál monitorjai és jelződiódái is villogtak. A hadnagy arra utasította a hadi táblagépet, hogy mutassa meg az űrhajó hologramját, és bevitte a „Károsodás kiértékelése” parancsot. Némi idő elteltével a megjelenített képen jól láthatóvá vált a korvett számtalan sérülése, a működésképtelenné vált automata forgógyűrűk, és a hajtóművek füstölgő tengelyei. A határőrök hajója körül a rudiánok három hajója cirkált.

– Bármelyik pillanatban megsemmisíthetnek minket – jegyezte meg valahonnan a válla mögül az őrmester.

– De valami oknál fogva mégsem teszik.

– Talán megcsáklyáznak minket?

– Még soha nem hallottam olyasmiről, hogy a rudiánok elfoglaltak volna egy űrhajót. Mindig elpusztítják.

– Hát, akkor megnyugodtam – horkantott fel az őrmester. – Mitévők legyünk?

A hadnagy elgondolkodott. Muszáj volt döntést hozni. Az űrhajó lényegében már halott. A védelmi erőtér már nem működött, szinte az összes akkumulátor leállt, a hajtóművek megsérültek, és a korvettet csak a tehetetlenség lendülete vitte tovább.

A kijelzők felületére egy sötét csepp hullott. Lagyimir megtörölte a homlokát, és megnézte a kezét – véres volt. Valószínűleg megsérült a feje, amikor ráesett a terminálra, a nagy zűrzavarban fel sem tűnt neki.

– Megpróbálunk kijutni – döntötte el végül. – A kapitányi hídon tartózkodó elsőtisztként azt parancsolom, hogy hagyjuk el a hajót.

Az őrmester némán nézett rá.

Lagyimir odalépett a kapitány termináljához, lesöpörte az üvegszilánkokat a védőüvegről, és megnyomta a piros gombot.

Egy apró bója röppent ki a korvett testéből, és rögzítőberendezéseket kitolva lebegni kezdett a vákuumban az űrhajótól néhány száz méterre, miközben vészjelzéseket adott ki az éterbe.

– Ki kell hozni a navigátort – mondta Lagyimir.

Odaléptek a gömbhöz.

– Hopkins az – szólalt meg az őrmester. – Ma fejezte be a műszakját. Megbeszéltük, hogy holnap majd kártyázunk egyet.

A hadnagy némán ütötte be a gömb érzékelőpaneljén a kódot.

Amikor az átlátszó elem arrébb csúszott, az arcát friss levegő csapta meg. A navigációs gömb autonóm rendszerei megbízhatóan működtek, és még a hipertérből közvetlenül mellettük kilépő rudián űrhajó becsapódási hulláma sem okozott bennük kárt.

A giroszkópok fokozatosan lelassultak.

– Húztál már ki valaha pilótát?

– Nem, még nem volt rá módom – felelte az őrmester. – Hogy maguktól hogyan másznak ki, azt már láttam, de máshogy nem.

– Most nagy valószínűséggel sokkos állapotban van a fájdalomtól – magyarázta a hadnagy, amíg a minden létező berendezéssel felszerelt forgó kerekek leállására vártak. – Ki kell feszegetni az ujjait, mert általában begörcsölnek. Egyszer szedtem már ki pilótát a gömbből. Igaz, csak szimulációban, de akkor is. Alig sikerült lefeszegetni. A fejkontaktokkal még ennél is óvatosabban kell bánni.

Johnson bólogatva hallgatta.

Végül a giroszkópok leálltak, és a hadnagy a pilóta matt gömbje felé nyújtotta a kezét.

– Szedd le ezeket a kontaktokat – mutatta az őrmester –, én meg megyek, és keresek valamit, amivel le tudjuk vágni.

Lagyimir csak néhány lépést tudott tenni, amikor a panorámaképernyőn megjelent a rudiánok űrhajója. Úgy tűnt, mintha pont az irányítófülkével szemben lebegett volna. Fegyverei célba vették a korvettet, majd kékes fénnyel villantak fel.

Amikor a panorámaképernyő a padlóra folyt már, Lagyimir megértette, hogy a fülkébe a rájuk szegezett ionok áradatával együtt be fog törni a hideg kozmosz is, kiszippantja az összes levegőt, és élettelen vákuummal tölti meg a helyiséget.

Egy szót sem volt ideje kiejteni, csak hátraugrott, körbeszaladta a gömböt, megragadta Johnsont, és a folyosó felé vezető ajtóhoz vetette magát, magával cibálva az őrmestert. Az ajtószárnyak nyomasztóan lassan nyíltak ki, és Lagyimir gyomra összerándult. Végre a nyílás elég széles lett ahhoz, hogy átfurakodjanak rajta. A hadnagy bezuhant a folyosóra, magával rántva Johnsont, és csapkodni kezdte a bezáró gombot, ám az ajtószárnyak továbbra is távolodtak egymástól.

– A-a-a... – Lagyimir nyomta a gombot, de az nem reagált.

– Pneumatika! – kiáltott oda az őrmester.

A hadnagy belerúgott a panelba, és kidöntötte. Véresre sebezve az ujjait kirángatta a vezetékeket tartó dobozt, majd a panel nyílásába dugva a kezét kitapogatta a kapcsolókart, és elfordította. Az ajtó szárnyai sziszegve indultak egymás irányába, és alighogy bezáródtak, az űrhajó megremegett, és felharsant a biztonsági burok és a széttépett fém csikorgása. A hadnagy a falnak esett, majd onnan a padlóra, egyenesen az őrmester mellé. A burkolatok alatti szerkezetek nem bírták tovább a terhelést, és összeroppantak. Néhány vékony fémtengely a borítást feltépve feltört a padló alól, és átszúrta Johnson kezét. Az őrmester felüvöltött a fájdalomtól, és a sebéhez kapott.

Lagyimir mellé térdelt, és gyorsan megvizsgálta.

– Úgy tűnik, nem ért csontot. Meghúzom. Fájni fog. Lazítsd el magad! Készen állsz?

– Gy-gyerünk...

A hadnagy megfogta az őrmester kezét a fém minkét oldalán, majd hirtelen mozdulattal felfelé rántotta.

Johnson felkiáltott. Lad megijedt, hogy társa elveszíti az eszméletét, de az őrmester kitartott, csak borzasztóan elsápadt.

Kamenyev feltekerte Johnson ingét, letakarta a sebet, levette az övét, és elszorította az őrmester karját.

Aztán imbolyogva felállt, és maga után húzta Johnsont.

– Mennünk kell. Képes vagy rá?

– I-igen – felelte amaz remegő hangon, és felállt.

– Gyorsabban! Állj fel, gyerünk, gyerünk!

Lagyimir elhúzta maga után. Johnson botladozva futni kezdett a hadnagy után, sebesült kezét a hasához szorítva. Körös-körül szikráztak a sérült vezetékek, néhány helyen tűz ütött ki, és a kék láng makacs módon nyaldosta az ellenálló műanyagot. A világítás villogott, néhány helyen pedig teljesen el is tűnt.

– Menjünk a szkafanderekhez! Nem lesz elég időnk a mentőcsónakokig eljutni – kiabált Lagyimir.

A folyosón futva a legközelebbi tároló felé tartottak. Ám nagy csalódás várta ott őket: a helyiséget teljesen elpusztították. A robbanás tönkretette a válaszfalat, és szétdobálta az állványokat a tartalmukkal együtt. A távoli sarokban meggyulladt valami folyadék, és lángoló foltként folyt szét a padlón. A levegőt a megolvadt szkafanderek és egyéb lőszerek fekete, maró füstje töltötte be. A szellőzőberendezés még adott némi életjelet, és nem hagyta, hogy a helyiségen kívülre jusson a füst, ami aztán gomolygó sátorként terült a részlegre.

Lagyimir fojtott hangon szitkozódott.

– Meg kell találni az épen maradt szkafandereket! – mondta, és a ruhaujjával takarva az arcát a füstfelhőbe vetette magát. Az őrmester, fintorogva, tenyerét a szájára szorítva követte.

Fél perc múlva kimászott a helyiségből, és nehezen kapkodva a levegőt hátával a falnak dőlt. Markában egy szkafander-pakkot és egy egészségügyi csomagot szorongatott.

Újabb fél perc múlva Lagyimir is felbukkant, térden kúszva, fulladozva a köhögéstől. Füsttől szürke arcán könnyen folytak, világos csíkokat hagyva maguk után.

Az őrmester felkelt, és segített Lagyimirnak kijutni a folyosóra, ahol mindketten a padlóra zuhantak. Lagyimir két szkafandert szorított a mellkasához.

Miután kifújták magukat, egyet átnyújtott Johnsonnak, aki megrázta a fejét, és mutatta, hogy ő is talált egyet.

Lagyimir bólintott, és nekiállt levenni a cipőjét – a szkafandert csak mezítláb lehetett viselni. Aktiváláskor az öltözék magától létrehozta a keményebb részeket: cipőt, térdvédőt, övet, könyökvédőt, kesztyűt...

Az őrmester kivett az egészségügyi csomagból egy fájdalomcsillapítót tartalmazó, vérzést gátló tapaszt, és a sebre tette. A hadnagy segített neki levenni a szorító kötést, átkötözni a kezét, és felvenni a szkafandert, majd ő is belebújt a védőfelszerelésbe.

Másfél perccel később, ami egyébként megfelelt a harci normatívának, készen álltak arra, hogy folytassák útjukat. Lagyimir aktiválta a szkafandert, és érezte, hogy a tömítőanyag körbeveszi a testét, és egyszerre ad neki szilárdságot és rugalmasságot. A szappanbuborékhoz hasonló hártya felfújódott, majd leeresztett, bevonva a hadnagy arcát. Működésbe léptek a kommunikátorok, amelyeket automatikusan azonos hullámhosszra programoztak.

– Kész vagy? – kérdezte Lagyimir.

– Igen, illetve igenis!

– Próbáljunk meg eljutni a mentőrészleghez! A legtöbb átjáró nagy valószínűséggel el van zárva vagy megsérült; gondolom, muszáj lesz bolyongani. Ne aggódj, megoldjuk!

Megveregette az őrmester vállát, és megindult a folyosón, a tároló kijárata felé.

A pneumatika javarészt működött, úgyhogy a részlegeken, ahol normalizálódott a légnyomás, át lehetett jutni.

Útjuk az űrhajó külső összekötő útvonalán vezetett. A fedélzeteken hatalmas lyukak tátongtak, amelyeket üvegszerű massza borított be, és útközben két alkalommal is matrózok holttesteire bukkantak. Szilánkokkal vagdosott és megnyomorított holttestekre. Az egyik szerencsétlen majdnem kirepült a kozmoszba, amikor beszorult a helyreállító oldat halálos ölelésébe, és most deréktól felfelé az űrhajóban volt, testének alsó része pedig az űrhajón kívül. Lagyimir örült, hogy nem látta az arcát, mert el tudta képzelni, micsoda kínok közt halt meg. Néhányan a tűzvész okozta füsttől fulladtak meg. A tűzoltórendszer, az űrhajó berendezéseinek nagy részéhez hasonlóan, nem működött, az első robbanásokra részben bekapcsolt, de aztán felmondta a szolgálatot.

– Hadnagy! – Az őrmester megállt, és a falnak támaszkodva összegörnyedt. – Mindjárt hányok.

Lagyimir odalépett hozzá, és a hátára tette a kezét.

– Lélegezz egyenletesen! Mély belélegzés és lassú kilélegzés. Be... ki...

Az őrmester így is tett. Egy kis idő elteltével kihúzta magát.

Lad megállt előtte, és a szemébe nézett.

– Szedd össze magad! – mondta. – Tovább kell haladnunk. A rudiánok bármelyik pillanatban megsemmisíthetik a hajót.

Mintha csak a szavaira reagálna, a hajótest megremegett, és a mélyében valami felmorajlott. Az őrmester Lagyimir kérdő tekintetére válasz helyett csak bólintott, és mutatta, hogy úrrá lett a gyengeségén.

Megint futásnak eredtek, néha kénytelenek voltak lefordulni, és a hajó belsejében haladni tovább. Odabent mindenhol a pusztítás nyomai látszódtak. De miközben a hajókonyhán haladtak keresztül, egy túlélőt találtak. A mosogató alá húzódott be, és ha a hadnagy nem botlott volna fel a mellette álló fazékban, akkor el is haladtak volna mellette.

Miközben kirángatták a szakácsot a rejtekhelyéről, az hevesen kapálózott, és ordítva igyekezett kiszabadulni. A hadnagy kénytelen volt behúzni neki egyet, hogy jobb belátásra bírja.

A szakács a rémülettől tágra nyílt szemmel bámulta a szkafanderes embereket, és egy szót sem bírt kinyögni.

A hadnagy odadobta neki a megmaradt szkafandert.

– Gyorsan vedd fel! – adta ki az utasítást.

És ekkor hirtelen a kommunikációs rendszerben újabb hangokat hallottak. Valakinek sikerült a szkafanderekhez kapcsolódni.

– Valaki hall engem? – kérdezte azonnal Lagyimir. – Itt Kamenyev hadnagy beszél.

– Lad! Hát élsz! – hangzott fel Artyom Szoboljev hadnagy, Lagyimir évfolyamtársának és barátjának örömteli hangja.

– Igen, élek. Ketten vannak még velem – felelte, miközben azt figyelte, a szakács az őrmester segítsége ellenére is milyen ügyetlenül húzza magára a szkafandert.

– A Nap nevében, mi történt? Tudsz valamit?

– Egy rudián hajó lépett ki a hipertérből vagy tíz méterre tőlünk.

– Ez nem lehet! – kiáltott fel meglepetten Szoboljev.

– De lehet. Az irányítófülkében voltam pont akkor. A csapás hulláma megsemmisítette a kapcsolatot és szinte minden áramkört. A kitérő manőver sem segített. A megsemmisítők túl gyorsan tapadtak ránk, az erőtér elvékonyodott, és akkor ki is lőttek minket. A hajtóművek felmondták a szolgálatot, az automatikus elemek szintén. Amikor világossá vált, hogy az űrhajónak vége, fellőttem a mentőbóját.

– Rohadékok!

– Nem tudod, hol van a kapitány?

– Már nem él. A tiszti kajütök helyén egy hatalmas lyuk tátong. Szerencsém volt, a támadás pillanatában a másik fedélzeten voltam. Jerzy és én éppen kártyáztunk. Most hol vagy? – tette fel a kérdés Artyom.

– A hajókonyhán. És te?

– A mentőcsónakoknál.

– Sehogy sem fogunk tudni átjutni hozzátok, az ajtók le vannak zárva, már vagy fél órája bolyongunk.

– A mentőcsónakoknak sincs sok értelme – válaszolta Szoboljev. – Nem tudjuk használni őket.

– Miért?

– A rudiánoknak szórakozni támadt kedvük, és kilövik a mentőhajókat, amint azok elhagyják az űrhajót. A főbb harci akkumulátorok már nem működnek, a külsőkhöz meg nem jutunk ki, mert bent ragadtunk, mint egy csapdában.

– Értem – felelte röviden Lagyimir, és elgondolkodott.

– De ez azt is jelenti, hogy mi sem tudunk oda átjutni? – folyt bele a beszélgetésbe Johnson.

A hadnagy egy legyintéssel hallgattatta el.

– Artyom, milyen gyorsan tudtok berakodni és elindulni? – kérdezte.

– Minden mentőcsónak készen áll. Némelyikben már bent is ülnek az emberek. Csak hát mi értelme, ha senki sem mer kirepülni? A legutolsókat, akik elég bátrak voltak, a rudiánok alacsony intenzitású sugárral sütötték meg. A fiúk elevenen égtek el.

– Rohadékok! – Lagyimir nem bírta ki, megismételte Szoboljev káromkodását. – Artyom, megpróbállak fedezni benneteket a fedélzeti lőtoronyból.

– El tudsz jutni a külső folyosóhoz? – Szoboljev nem tudta elrejteni az örömét.

– Az imént jöttem onnan.

– És a külső összekötőn el tudsz jutni a fegyverekig?

– Gondolom, igen. Hárman vagyunk, és ha hozzáférünk a lőtoronyhoz, akkor hat csőnyi támogatás biztosítva van számotokra. Minden rudiánra egy pár.

– Lad! Te vagy a megmentőnk! – kiáltott fel Artyom. Rögtön utána elhallgatott, és szomorúan hozzátette: – De ti nem tudtok kijutni.

– Artyom, még a hajókonyhánál vagyunk, legalább húsz perc, amíg eljutunk hozzátok, vagy még több, már ha egyáltalán el tudunk jutni. Szinte egyik ajtó sem működik. Szerinted meddig fognak még szórakozni a rudiánok? Egyszer majd megunják, és atomjaira lövik a korvettet. Úgy gondolom, hamarosan megtörténik.

Szoboljev hallgatott, nem jutott eszébe semmi, amit mondhatott volna.

– Lad...

– Kevés az idő. Készítsd fel az embereket! Megyünk a fegyverekhez. Amikor jelzek, induljatok!

– Rendben – felelte Artyom. – Köszönjük.

Ekkor a szakács váratlanul felélénkült. Ekkorra már sikerült felvennie a szkafandert, és hallotta, miről beszélgettek a tisztek.

– Miért kell ezekhez a fegyverekhez mennünk? – kérdezte ideges hangon. – A mentőrészleghez kéne eljutnunk, és kitörni a rudiánok mellett.

– Senki sem tud kitörni – felelte neki Szoboljev. – Ezek a nyavalyások levadásznak és kilőnek minden mentőcsónakot.

– Ez, mondjuk, megmagyarázza, miért nem robbantották még fel az űrhajót – jegyezte meg Lagyimir.

– Pontosan. – Pánik érződött a szakács minden egyes szavában. – És amikor lőni kezditek őket, úgy csapnak le minket, mint a legyeket.

– Mindenképp lecsapnak minket... ha eddig nem lett volna világos. Viszont esélyt adhatunk másoknak, hogy kijussanak.

– A fene vigyen el téged, hadnagy! Én is élni akarok!

Futásnak eredt, leverve az asztalokról mindenféle konyhai edényt.

– Őrmester! – Lagyimir a menekülő szakács után vetette magát.

Johnson a másik irányba indult, a hajókonyha felől, elvágva a szökevény útját, és még a kijárat előtt elkapta. Fellökte a fiatalembert, és a háta mögé tekerte a karját. Közben Lad is odaért, és együtt kényszerítették talpra a szakácsot.

– Mi a neved? – kérdezte Lagyimir.

Válaszként csak dühös pillantásokat kapott a szkafander arcmaszkja mögül.

– Kérdeztek tőled valamit! – Johnson tekert egy kicsit a hátracsavart karon.

– Sigmund – felelte nyöszörögve a szakács.

– Őrmester, engedd el! – utasított Lagyimir.

És amikor Johnson elengedte a fogoly karját, így folytatta:

– Sigmund, nem vagyunk most olyan helyzetben, hogy veszekedjünk. A mentőrészlegben több tucat ember van, akiknek szüksége van a segítségünkre. Odakint három rudián, és mi is hárman vagyunk. Ha lekötjük a figyelmüket, akkor a mentőcsónakok nyugodtan fel tudnak gyorsulni, és kilépnek a hipertérbe.

– Hát nem érti? Nem katona vagyok, hanem szerződéses szakács! Különben is csak két hete vagyok itt! – kezdett hisztérikus üvöltésbe a fiatalember. – Nekünk is kell segítség! Nekünk ki fog segíteni?

A hadnagy megragadta Sigmund vállát, és jól megrázta. A szakács egy sarokba szorított vadállatra hasonlított – a szeme körbe-körbe forgott, mintha csak azt keresné, hogyan menekülhetne meg, ajka remegett...

– Mielőtt felrobbantották volna az irányítófülkét, el tudtam küldeni egy vészjelzést! Huszonöt-harminc perc kell, hogy megérkezzen a segítség. – Lad hazudott: a vészjelző bóját ugyan kilőtte, de a segítség érkezéséhez legalább egy óra kell. De másképp nem lehetett rávenni Sigmundot, hogy együttműködjön. Amikor a rudiánok beleunnak abba, hogy a mentőcsónakokkal szórakozzanak, az űrhajót veszik majd elő. És akkor mindenkinek vége. Az őrmesternek, ennek a gyáva szakácsnak, a mentőrészlegben tartózkodó srácoknak, és neki, Lagyimirnak is. – Csak időt kell nyernünk! A mieink már a hipertérben vannak!

Látszott, hogy a szakács, bármennyire is szeretne, nem hisz Lagyimirnak.

Kamenyev nem vesztegethette tovább az idejét.

– Ott egyen meg a fene! – vetette oda a szakácsnak. – Johnson, utánam!

– Anyád – sziszegte megvetően az őrmester Sigmund felé. Amaz lesütötte a szemét, aztán utánuk nézett, és tétován azt mondta:

– Várjanak... re... – a félelemtől kiszáradt a torka – rendben, én is megyek.

És utolérte őket.

– Akkor ne maradj le! – mondta neki Lad.

Johnson bátorítóan biccentett a szakácsnak, és Kamenyev nyomába eredt, aki már kilépett a hajókonyhából, és a külső folyosó felé vette az irányt.

– Gyerünk, oda kell pörkölni ezeknek a férgeknek! Már viszket a tenyerem – vetette oda Sigmundnak.

– Ne maradjatok le! – kiáltotta Lagyimir.

Az őrmester kicsit szaporázta a lépteit, a szakács pedig a nyomában vonszolta magát. Johnson néhányszor hátranézett, hogy meggyőződjön arról, a másik nem maradt le.

Lagyimir már a külső összekötőn futott, amikor az őrmester utolérte. A hadnagy megállt, és megfordult.

– Sigmund hol van?

Az őrmester is megfordult.

– A rohadék! Magam előtt kellett volna tuszkolnom!

– Sigmund!

– Bocsásson meg, hadnagy! – A szakács végül csak megszólalt. – Én... én képtelen vagyok erre. És ki is kapcsolom a kommunikátort.

– Sigmund! Gyere vissza!

De amaz nem reagált, már minden bizonnyal a mentőrészleghez vezető folyosót kereste.

Johnson a nyomába akart eredni, de Lagyimir megállította:

– Erre nincs időnk. Még el kell jutnunk a fegyverekig.

Megfordultak, és futni kezdtek a folyosón.

– Rohadék! – káromkodott a kommunikátorban Szoboljev. – Ha eljut idáig, én magam fogom agyonlőni. Nem hiába kapcsolta ki a kommunikátort. Most mit csináljunk?

– Semmit. Csináljuk azt, amit elterveztünk! Az első két mentőcsónakot üresen indítsd el!

– Inkább beültetem oda ezt a szakácsot.

Lagyimir nem válaszolt. Ő és az őrmester már megint bolyongtak a folyosókon, keresték a lőtoronyhoz vezető utat.

Végre eljutottak az egyikig. A zsilipajtó zárva volt, de a pneumatikus rendszer működött, és hozzáfértek az első fegyverhez.

– Egy már van. Johnson, helyezkedj el!

Az őrmester némán kerülte ki parancsnokát, elfoglalta a tüzér helyét, és kezét az irányító kormánykarra, az ujjait pedig a ravasz gombjaira tette.

– Ne aktiváld, amíg el nem foglalom én is a helyemet! – mondta Lagyimir. – Boldogulsz?

Johnson felemelte sebesült kezét, és megmozgatta az ujjait.

– Rendben – bólintott Lad.

A fedélzet mögött rejtőző irányítófülkében egy giroszkóprendszerre erősített gömb volt, benne a lövész székével. A panoráma-látképet egy kilenc szegmensből álló projektált monitor adta, amely fejfedőhöz hasonlóan függött a szék előtt. Magát a fegyvert golyóálló redőnyök zárták le. Amikor ezek szétnyílnak, és a két forgó puskacső harci helyzetbe kerül, a tüzér képernyőjén beindul a program, amely meghatározza és befogja a célt.

– Hé, hadnagy! – szólt oda Johnson, amikor Lagyimir megfordult, és indulni készült.

– Igen?

– A barátaim Eliotnak hívnak. – Az őrmester a kezét nyújtotta.

– Engem meg úgy, hogy Lad.

A szkafanderbe bújtatott kezek erős kézfogásban egyesültek.

A férfiak biccentettek egymásnak, a hadnagy pedig folytatta a másik fegyver keresését.

– Na mi a helyzet, Lad? – érdeklődött aggódva Szoboljev.

– Mindjárt, Artyom. Már majdnem ott vagyok.

– Tényleg sikerült kilőnöd a bóját?

– Igen.

– Esetleg sikerül kitartanunk?

– Aligha...

Lagyimir a zárral bajlódott, amely sehogy sem akart kinyílni.

Ebben a pillanatban a korvett újra megremegett.

– Lőnek ránk! – kiáltott fel Szoboljev.

– Hadnagy, elkezdem! – ordította Johnson.

– Nyílj már ki! – Lagyimir ideges mozdulatokkal feszegette a zárat.

Sikerülnie kell. MUSZÁJ, hogy sikerüljön.

Mintha csak a gondolatai erejének engedelmeskedne, a pneumatika végre működésbe lépett, és a zsilip oldalra csúszott.

– Látom őket! – mondta az őrmester dühösen. – Lad, elkezdem! A-a-a...

És Johnson fegyvere hörögve kezdte kiokádni magából a halált hozó töltényeket. Lagyimir beugrott a tüzér székébe, ököllel az aktiváló gombra csapott, és ezzel egy időben a másik kezével bekapcsolta a biztonsági övét a mellkasán és a derekán.

A redőnyök kinyíltak, a puskacső harci állásba került, a Lad előtt elhelyezkedő monitorok működésbe léptek, a véget nem érő kozmoszt sugározva.

A rudiánok három hajója a mozdulatlan korvett körül keringett, eltávolodtak, majd újra közelítettek, úgy játszadoztak, mint a ragadozó a még élő prédával. Jobbra, a fedélzet távolabbi pontján Johnson puskája kísérte őket lángoló lövedékmintával.

A hadnagyhoz legközelebb elhelyezkedő ellenséges űrhajó épp elhaladt mellette, és a tatja Lad puskájának célkeresztjébe került.

Lad célzott, és dühösen egy sorozatot eresztett a rudiánra.

A plazmasugarak telibe találták a vörösen villódzó fúvókákat. Az űrhajó megpördült, és távolodni kezdett a korvettől. Ám a másik kettő szétvált, megfordult, és a visszavágni merészelő megnyomorított korvett felé repült.

– Artyom! Gyerünk! Ketten maradtak, minket támadnak. Öt percnél tovább nem bírjuk!

– Vettem! Kezdjük!

– Közelednek – tájékoztatott Johnson.

– Próbálj a fegyvereikre célozni! – tanácsolta Lagyimir anélkül, hogy tudta volna, mit kiabál.

– Vettem! Rendben! Jaj, anyám!

A rudián egyenesen Lagyimir lőtornya felé repült. A célkeresztbe vette, de kicsit lejjebb célzott – a bogárhoz hasonló űrhajó „hasa” alá. Puskájának két csöve őrjítő sebességgel forgott, és megállás nélkül ontották magukból a halálos sugarakat. Az ellenség nem késlekedett a válasszal, és a Lad előtti monitorokat lángok borították el. Az az érzése támadt, hogy valaki beledobta őt a vulkán gyomrába. Amikor a lángok alábbhagytak, a monitor képe mattá vált. Ha nem sietett volna segítségére a célkövető automatika, Lad nem látta volna a köd leplén át a rudiánok hajóját.

– Eliot, élsz?

– Igen, hadnagy úr!

– Artyom, veletek mi a helyzet?

– Majdnem mindenki kint van!

– Fejezzétek be minél hamarabb, még egy támadást már nem bírunk ki.

– Tartsatok ki! Már csak öt mentőcsónak maradt!

Lagyimir lelkében hirtelen hideg üresség támadt. A várakozás kínszenvedés volt. Tudat alatt azt kívánta, hogy a rudiánok minél hamarabb támadjanak. Ebben a pillanatban Johnson hívta:

– Hé, Lad, ismered azt a nótát, hogy „Mikor a kedvessel hemperegtem, ifjú voltam, és derűs”?

– Nem, Eliot, nem ismerem! – Bensőjében valami melegség áradt szét, érezte, hogy nincs egyedül, társa vele van a bajban.

– Akarod, hogy megtanítsam?

– Mi az hogy!

– Akkor énekeld te is... „Amikor a keeeedvessel hem-pe-reg-tem...” Torpedók jönnek, Lad! Kilőtték a torpedókat! Háhá, féltek, mi, ti anyaszomorítók? „Ifjúúúúú voltam, és derűűűűs...”

Lad az ismeretlen nóta szövegét dünnyögve énekelt az őrmesterrel.

Az űrhajó felé repülő lövedékek nehezen voltak kivehetők, mert a rakéta vezérlőrendszerében fennakadások voltak, hol bekapcsolt, hol meg eltűnt a képernyőről. Csupán a mozdulatlan csillagok előtti apró szikrázások árulták el hollétüket. Lagyimir lőtt, a felrobbantott torpedók pedig élénk színű gömbként robbantak fel, majd azonnal el is tűntek. Ám a korvett felé több tucat lövedék tartott, és a hadnagy képtelen volt mindegyiket kilőni. A fémből, műanyagból és erőtérből stabilizátorok segítségével kialakított kapszulákba zárt halál kérlelhetetlenül közelített.

– Lad, sikerült kijutnunk! – hallotta megint a távolból Artyom hangját. – Köszönjük nektek! Tartsatok ki, fiúk!

– Ha kijutottatok, az jó – dünnyögte a hadnagy. – Az nagyon jó.

Addig tüzelt, ameddig tudott. A jobb oldalon történt az első robbanás, aztán még egy, és még egy...

A korvett hirtelen megrándult.

– Eliot – szólt Lad, de az őrmester nem felelt.

A remegés miatt a hadnagy egyre kevesebb torpedót talált el. És akkor végre az ellenség elérte a célját. Néhány robbanás roncsokká változtatta a lőtornyot. A képernyő mind a kilenc szegmense fehérre változott, és egy pillanatra el is vakították Lagyimirt, majd kikapcsoltak. A hadnagy majdnem kiesett a székből, de az övek jól tartottak. Érezte, hogy a szája megtelik vérrel.

Ezután a korvett fedélzetét torpedók találták el, és szétroncsolták a hajótestet. Az irányítófülke gömbje úgy tört darabokra, mintha egy hatalmas állat próbálna belemászni. A robbanások hirtelen felvillanó, majd kihunyó lángja után a helyiséget betöltötte a vákuum, és jeges öleléssel vette körül az embert. Lagyimir tudatát elborította a sötétség, a torpedók pedig tovább szaggatták darabokra a határőrök hajóját...

1. fejezet

Lagyimir Kamenyev lesétált a személyszállító űrhajó lépcsőjén, és mélyen beszippantotta szülőbolygójának levegőjét.

Már tizenkét éve nem járt otthon, azóta, hogy a kormányzó közbenjárására az Uralkodó beíratta Lagyimirt a Tiszti Akadémiára. A körülmények láttán az első benyomása az volt, hogy nem is hagyta el a bolygót. Egy egyszerű, kissé zsúfolt, ugyanakkor barátságos és otthonos hangulatú gyarmati kikötő fogadta. A távolban feldolgozó gyárak kéményei füstöltek, a kis létszámú kiszolgáló személyzet elmélyülten végezte feladatait, fejük felett sivítva húztak el a száribok – a közönséges fecskék itt honos fajtája. Annyira megszokták az űrkikötő melletti életet, hogy a népes rajt még a fel- és leszálló űrteherszállítók sem zavarták el. Lagyimir lesétált a lépcsőn, az űrkikötő épülete felé vette az irányt, és közben elmosolyodott – elképzelte, amint a régi házához ér, és a szomszéd kutyája, Jules szalad majd ki elé. Igaz, bármelyik névre hallgatott, Lagyimir pedig örömét lelte abban, hogy viccesebbnél viccesebb neveket találjon ki neki.

Aligha – gondolta Lad. – Az eb már akkor is elég öreg volt.

Lagyimir morfondírozását egy halk férfihang szakította meg:

– Elnézést, ön Kamenyev kapitány?

Lad megállt, és a magas, elegáns öltönyt viselő fiatalemberre pillantott. Aztán körülnézett, és mivel nem látott a vele együtt leszálló utasok között más egyenruhás embert, világos lett számára, hogy a kérdés csupán formalitás.

– Igen, én vagyok Kamenyev kapitány. Mit tehetek önért?

– A nevem Viktor Izotov. – A fiatalember elmosolyodott, és a kezét nyújtotta. – A Tejútrendszer vállalat PR-igazgatójának helyettese vagyok.

Lagyimir kezet fogott vele. Viktor tenyere hűvös volt, és erős, ő maga pedig magabiztosságot és határozottságot sugárzott.

– Örömömre szolgál, hogy szülőbolygóján üdvözölhetem a hőst, és engedje meg, hogy vállalatom nevében felajánljam a segítségemet abban, hogy az új helyen berendezkedjen. – A fiatalember zavartan elmosolyodott. – Elnézést... a régi helyen.

– Nahát. – Lagyimir kissé meglepődött.

– Engedje meg, hogy segítsek vinni a csomagjait!

– Köszönöm, de csak egy bőröndöm van. És boldogulok vele – mosolyodott el válaszképpen a kapitány.

– Ahogy óhajtja – tárta szét a karját a vállalat képviselője. – De gondolom, a fuvart nem utasítja vissza?

– Nem, azt nem – értett egyet Lad.

– Akkor erre tessék.

A hatalmas, csillogó fekete autó, amelyen a Tejútrendszer díszelgett, már várta őket.

Hát tessék, íme, a változások. Amikor Lagyimir eljött a gyarmatról, ilyen autók még nem voltak errefelé.

– Tetszik? – érdeklődött Viktor.

– Kellemes – ismerte el a kapitány.

– A Tejútrendszer legutolsó csillagát is ábrázolták – úgy, ahogy augusztusban látható. Abban a hónapban, kétszázhárom évvel ezelőtt alapították meg a vállalatot.

– A-a-a – felelte Lad.

A limuzin ajtaja felnyílt.

– Kérem. – Viktor előzékenyen az autó felé mutatott.

– Köszönöm – felelte Lad, és beszáll a limuzinba. Az autó belülről még pazarabb volt, mint kívülről.

Viktor elhelyezkedett vele szemben, és amikor az ajtó lecsukódott, halkan így szólt: „Indulás!”

Hogy mikor mozdult meg a limuzin, Lagyimir észre se vette, annyira egyenletesen mozgott a jármű.

Azonnal felemelkedtek a harmadik légi szintre, bár az ilyen kisebb gyarmatokon, mint a Daytona, még a földi utakon is nehezen kerültek volna dugóba, de úgy tűnt, a státusz kötelez.

– Kér egy italt?

– Nem, köszönöm.

– Még szost sem?

Lagyimir megint elmosolyodott.

– Még azt sem. Az utasszállítón több mint eleget ittam belőle. Meg kell hogy jegyezzem, elég jól felkészült.

– Nem volt nehéz, hiszen a sajtóban napokon keresztül minden csak magáról szólt. Azok után pedig, hogy magától az Uralkodótól kapta meg a kitüntetést és a soron kívüli rangot, a soha nem látott sikereket elérő vidéki fiú története legendává vált.

– Tényleg? – Lad a homlokát ráncolta. – Soha nem gondoltam volna, hogy mások ezt így látják.

– Nehogy zavarba jöjjön! Inkább mesélje el, milyen érzés Hamupipőkének lenni!

A kapitány értette a tréfát, így aztán mindketten hahotázni kezdtek.

– Tudja, mit? Mégis kérek szost.

– Rendben.

* * *

Lagyimirt még egy meglepetés várta, amikor a limuzin megérkezett a ház elé, ahol nagymamájával lakott a szülei halála után. Nem, a vén Jules nem szaladt ki őt üdvözölni, már rég nem volt ezen a világon, mint ahogy a szomszéd ház sem létezett, és az az építmény sem, amely egykor az otthonául szolgált. Csak az emlékeiben maradt meg, a helyén pedig most egy kétszintes kastély emelkedett, amely bár régi stílusban épült, mégis fel volt szerelve mindenféle modern elektronikával, az átlátszóra állítható falaktól a napelemes tükörcserépig. Körülötte zöld pázsit terült el, kikövezett ösvényekkel, és egy kis tó felszíne is megcsillant.

Lagyimir kiszállt az autóból, és szótlanul ledermedt meglepetésében.

A vállalat képviselője odalépett mellé, és így szólt:

– A nagyanyja halála után egy család foglalta el a házat.

– Igen, tudom, tájékoztattak róla.

– A vállalat megvette tőlük a házat magának, és egy kisebb felújítást hajtott végre.

– Nekem? – lepődött meg sokadszor Lagyimir.

– Miért ne? Nem mindenkinek sikerül egymagában visszaverni egy teljes flotta támadását.

– De hát akkor én nem tudtam, hogy a három rudiánon kívül még egy kisebb flotilla érkezik. Csupán a feladatomat végeztem. A többi meg csak úgy alakult.

– A „csupánért” nem adnak kitüntetést – kacsintott Viktor. – Úgy gondolom, hogy jár önnek a megbecsülés. Amúgy meg a támadás elsődleges célpontjául szolgáló és nagy valószínűséggel elpusztítandó bolygón van vállalatunk székhelye. Úgyhogy tulajdonképpen megmentette a pénzünket, nekünk pedig jogunkban áll ezt meghálálni.

– De egy ilyen ház őrült sokba kerül. Nem tudom kifizetni.

Viktor elkomorodott.

– Ez nem adásvétel, hanem ajándék – magyarázta.

– Inkább azt mondanám, hogy igen nagylelkű ajándék...

– A hősökön nem szabad spórolni.

Lagyimir egy pillanatra elgondolkodott... soha nem volt ilyen háza. Miért is utasítaná el a sors ajándékát?

– Meddig tart a szabadsága? – kérdezte közben Izotov.

– Negyvenkét nap. Én...

– Várjon egy pillanatot! – szakította félbe a vállalat képviselője. – Megértem a hezitálását, de a javaslatom a következő: holnap este eljön az ön tiszteletére rendezett fogadásra a vállalatunk irodájába, és úgy vesszük, hogy kvittek vagyunk. Elvégre nekünk ez egy különleges és igen kedvező reklám. És manapság egy ilyen reklámért nagy összegeket szoktak fizetni. Megbeszéltük?

– Figyelemre méltó a meggyőző képessége. Igaz, nem is terveztem nemet mondani. Ugyanakkor a holnap estét még meg kell fontolnom, mert a társasági eseményektől talán még kínosabban érzem magam, mint az ilyen ajándékoktól.

Viktor válaszképpen csak elmosolyodott.

– Holnap este hétig akármennyit töprenghet rajta.

A vállalat képviselője átnyújtott egy gyöngyházfényű névjegykártyát.

– A negyvenkét nap nem túl hosszú idő. Miért ne töltené kényelemben? Ha bármiféle kérdése támadna, hívjon! Örömömre szolgál, ha segíthetek.

Aztán beszállt az autóba, és így szólt:

– A holnapi viszontlátásra, kapitány úr! Küldök önért egy kocsit.

A limuzin kilőtt, és felkavarta a levegőt.

Lad álldogált még egy kicsit, a színjátszós kártyát babrálva és a házát nézegetve. Aztán felsóhajtott, és a bejárat felé indult.

A következő néhány órát azzal töltötte, hogy körülnézett odabent, megvizsgálva és kipróbálva minden lehetőséget.

Jóval éjfél után aludt el. Tizenkét éve először nem katonai priccsen vagy függőágyon, kaszárnyában vagy hajókajütben aludt, hanem egy hétköznapi ágyban.

Csak késő reggel ébredt fel, feje nehéz volt a szokatlanul hosszú alvástól.

Hogy helyrerázódjon, kénytelen volt majdnem egy órát eltölteni a konditeremben, amelyet tegnap este fedezett fel a ház pincéjében, illetve negyedórákat az ultrahangos és a normál zuhany alatt.

A hűtőszekrény dugig volt pakolva. Lagyimir omlettet készített reggelire, közben vidáman idézte fel, milyen érzés egyszerű dolgokat csinálni, amelyektől a tanulás és szolgálat ideje alatt annyira elszokott.

Délután felöltözött, és sétálni ment a városban.

A környéken, ahol lakott, az ő házán kívül semmi sem változott. Ugyanazok a rozoga házak, plasztikfalaikat kiszívta a nap, a garázsok előtt régi autók. A házához és a kertjéhez képest szembetűnő volt a különbség. Az utcán néhány gyerek szaladgált. A település felnőtt lakossága szinte kivétel nélkül dolgozott, a bányában vagy a feldolgozóüzemben, amelyek nagy valószínűséggel a Tejútrendszer vállalat tulajdonában voltak. A Daytona bolygó gazdag volt irídiumban, amelyet a hiperhajtóművek gyártásához használtak fel, és stratégiailag fontos anyagnak számított. A legbefolyásosabb ember a kormányzó volt, akit az Uralkodó nevezett ki. Tőle függött, melyik vállalat kapja meg a kitermelés jogát. És amint a vállalat és a kormányzó, mint az Uralkodó képviselője aláírták a megállapodást, a gyarmat feletti hatalom átkerült a vállalathoz, a kormányzó pedig a továbbiakban csak megfigyelő és tanácsadó szerepet játszott. Jogában állt panaszt tenni az Uralkodónak a vállalat tevékenységét illetően, ám a kormányzók zsebét általában akkora összeg ütötte, hogy soha nem érkezett be semmiféle panasz.

Nagy a valószínűsége, hogy a Daytonán most a Tejútrendszer bizonyult a legbőkezűbbnek, mert amikor Lagyimir eljött a bolygóról, akkor még az Úttörő nevű vállalat kezében volt az irányítás. Ez nem is annyira vállalat, mint inkább egy konglomerátum volt, amely maga alá gyűrte a belső birodalmi piac jelentős részét. Ehhez hasonló vállalatcsoportokból hat vagy hét volt a Birodalomban, és állandó harc folyt köztük, amely leginkább háborúhoz hasonlított. A vállalatok annyira gazdagok és befolyásosak voltak, hogy megengedhették maguknak egy kisebb hadsereg toborzását is, amelyet aztán Biztonsági Szolgálatnak neveztek el.

Ez a helyzet fenyegetést jelenthetett az Uralkodó hatalmára nézve, ezért törvényeket vezettek be, amelyekben szigorúan korlátozták az ilyen seregek létszámát. A törvények megszegését keményen büntették, és arra is volt példa, hogy a birodalmi seregek súlyos csapást mértek a túlzásokba eső konglomerátumokra, egyszerre semmisítve meg a seregeiket, nullázva le a bankszámláikat, és elkobozva tőlük a gyarmatokat. Az Uralkodó hatalma egységes és érinthetetlen volt. Ugyanakkor a birodalmi kassza bevételének nagy részét a vállalatóriások által befizetett adók tették ki, ezért ha valaki betartotta a szabályokat, a felső hatalom lojálisan állt hozzá, és elég sok mindent meg is engedett. Az átlagemberek szerint, akik kénytelenek voltak ezeknél a vállalatoknál dolgozni, néha túlságosan is sokat.

Lagyimir ráérősen sétálgatott az ismerős helyeken. Az ő lakóhelye távol esett a központtól, ahol általában pezsgett az élet, ezért a magas fákkal beültetett szomorkás utcácskák hatására rátört a nosztalgia.

De ahogy közeledett a kis városka szívéhez, egyre több emberrel találkozott az utcákon, és egyre több boltot és szórakozóhelyet látott.

A külvárostól eltérően az üzleti negyed jelentősen megváltozott. Az első, ami feltűnt neki, az a csillogó fekete üveggel borított hatalmas épület, amelyen óriási csillagok világítottak.

Lagyimir nem bírta elfojtani, felkiáltott:

– „...a Tejútrendszer legutolsó csillagát is ábrázolták – úgy, ahogy augusztusban a Földről látszik...”

A felhőkarcoló a város fölé magasodott, fenséges oszlopként dominálta a környezetét. Körülötte alacsonyabb épületek helyezkedtek el, amelyekből hiányzott büszke szomszédjuk ambíciója.

A kapitány turistának érezte magát, annyi újdonsággal szolgált a megváltozott város.

Tekintete hirtelen egy kis üvegkirakaton állt meg, amelyen szerény felirat díszelgett: „Öreg Joe Bárja”. A létesítményt, amely gyakorlatilag láthatatlan volt, két oldalról élénk színű holografikus feliratokkal tarkított boltok vették körül.

Fiatalon Lad munkát vállalt itt, és most meg is dobbant a szíve, amikor a bár láttán felidézte a régi szép időket.

Átment az utca túloldalára, és besétált a bárba. Feje fölött megszólalt egy női hang:

– Örömmel üdvözöljük! Kérjük, fáradjon beljebb, egy percen belül kiszolgáljuk.

A kapitány az asztal mögé lépett, és megnyomta a menü gombját.

– Nahát – mosolyodott el meglepetten, és megérintette az első felugró sort.

Megjelent előtte a felszolgált étel hologramja. Még a sült marhaszelet felett gomolygó gőzt is odarajzolták.

– Sikerült választani? Ez a specialitásunk. Ajánlom.

Lad felpillantott. Fehér kötényt viselve maga Öreg Joe állt mellette. Semmit sem változott az elmúlt évek alatt – amilyen vén volt, olyan is maradt.

– Látom, beszereztél mindenféle modern kütyüt – mosolyodott el Lad. – Emlékszem, amikor tizenkét évvel ezelőtt naponta vagy százszor kellett mesélnem a napi ajánlatról és elismételnem ugyanezt.

– Ö-ö-ö... elnézést. – Joe összehúzta amúgy is ráncos homlokát, és úgy mustrálta látogatója arcát.

Lad mosolyogva várta, hogy a bár tulajdonosa rájöjjön, ki is ő. Mosolya még szélesebb lett, amikor az öreg arcán megjelent a felismerés.

– Kisfiam! Hát tényleg te vagy az?!

Lad felállt, és az öreg szorosan magához ölelte.

– Hallottam, hogy hős lett belőled! Annyira büszke vagyok rád! Még a templomba is elmentem, hogy gyertyát gyújtsak a megboldogult Swift kormányzónak. Elvégre ő látta meg benned az értékes embert, és nem hagyta, hogy megrohadj ebben a lyukban.

– Elkezdtél templomba járni?!

Az öreg ravaszul elmosolyodott.

– Öregkorára az ember hinni kezdi, hogy nemcsak szürke köd és nyirkosan tátongó sír vár rád, hanem valami más is. Ülj le, ülj már le! – kezdett el nyüzsögni az öreg. – Mindjárt hozok valami harapnivalót és szost, a tévében mondták, hogy azt szereted.

– Hagyd már! Inkább ülj le te is, és meséld el, hogy megy a sorod! Látom, hogy nincs túl sok vendéged, pedig a bár nincs is lepukkanva.

Az öreg körbenézett az üresen tátongó bárban, megvonta a vállát, és leült.

– Minden rendben megy. Csak ma a toronyban valami grandiózus fogadást szerveznek... várj, de hát neked erről tudnod kell, elvégre te leszel a díszvendég!

– Tegnap délután érkeztem, és nemrég keltem fel. Persze, tudok a fogadásról, de nem is sejtettem, hogy ennyire hatalmas lesz.

– Az lesz, az lesz – felelte komoly ábrázattal Joe. – Minden beosztottamat oda irányítottam, hogy keressenek egy kis mellékest, így aztán ma én dolgozom itt. – Rámutatott a kötényre. – Felidézem az ifjú éveimet.

– Még nem döntöttem el, menjek-e vagy sem.

– Még szép, hogy menj! – tanácsolta az öreg. – Még csak ne is gondolkozz rajta! A saját szakácsomat is odaküldtem! Úgy főz, hogy mind a tíz ujjadat megnyalod utána. Várj, azért egy szost még idehozok.

Az öreg hirtelen felállt, gyors léptekkel a pult mögé ment, és hamarosan két pohár itallal tért vissza. Visszaült eredeti helyére, és folytatta az okítást:

– Menj el, nézd meg őket! – Joe megrázta a fejét. – Akkora csinnadrattát csaptak veled kapcsolatban. Hogy úgymond, itt van egy hős, aki egy közönséges gyarmatról származik, a feladatát teljesítette, hűen szolgálta az Uralkodóját, és kiérdemelte a magas kitüntetéseket. Persze a mieink is meglepődtek, amikor te lettél a beszélgetések témája. Egy időre lenyugodtak, és még arra is hajlandóak voltak, hogy tárgyaljanak ezekkel a szemetekkel.

Lagyimir meglepetten vonta fel a szemöldökét.

– Tárgyaljanak?

– Aha. – Az öreg váratlanul elkomorodott. – Amikor idejöttek ezek a Tejútrendszertől, rosszabb lett minden, mint az Úttörők idején. Azok legalább tisztességesen fizettek, ezek viszont az összes bőrt lehúzzák a dolgozókról, és garasokat adnak. Így aztán a mieink sztrájkot szerveztek. Erre meg téged kezdtek el mutogatni a hírekben. Nagy nyüzsgés támadt. A csapból is az folyik, hogy a vállalat milyen jól bánik az állampolgárokkal. Állítólag még egy pompás házat is ajándékoztak neked.

Kérdőn nézett a kapitányra.

Lad bólintott, és megerősítette:

– Igaz, papírokat még nem láttam, de a srác, aki az űrkikötőben fogadott, pont ezt mondta.

– A ház tényleg annyira puccos, mint ahogy mesélik?

Lagyimir megint bólintott, nem tudta elrejteni a mosolyát.

– Örülök neked, kölyök, nagyon örülök. De ne tévesszen meg ez a csillogás és pompa! A Tejútrendszerben dolgozók nem emberek.

– Jól van, ezt majd észben tartom, de különben is csak egy hónapig leszek itt.

– Igen, egy hónap egy szempillantás alatt elszáll – sóhajtott fel az öreg. – Jaj, hát mit jártatom itt a számat! Ilyen ez az öregkor, mindent el akarsz mondani, amire korábban nem volt időd. Inkább te mesélj nekem, milyen a szolgálat, és milyen az életed!

Az öreg szeme ravaszkásan összeszűkült.

– Tényleg láttad az Uralkodót?

– Tényleg.

– Én milyen? Meséld el, mert mi csak a holovízióban láttuk.

– Majdnem olyan magas, mint én, széles vállú. Nem tudom, mit mondjak még róla. Kellemes ember.

– „Kellemes ember!” – vonta fel a szemöldökét Joe. – Hát csak te tudod így jellemezni a világ legnagyobb befolyású emberét.

– Mi ezzel a baj? Ő is csak ember, mint mindenki más, csak van hatalma.

– Mint mindenki más... – dünnyögte az öreg – mint mindenki, de mégsem mindenki!

– Őszintén szólva, akkor még nem múlt el a gyógyszerek hatása. És fájt a mellkasom.

– Igen, mondták, hogy megsérültél.

– Így van, Joe. Amikor megérkezett a repülőszázad, a korvettünkből csak romok maradtak. Eliot lőtornyát, és magát Johnson őrmestert, akivel a rudiánok figyelmét igyekeztünk elterelni, szilánkokra lőtték. Szerencsém volt, a torpedók közvetlenül mellettem csapódtak be, de mint kiderült, elég messze, hogy itt ülhessek és beszélgessek veled – mosolyodott el Lad. – Később mesélték nekem, hogy az én lőtornyomból csak a szék maradt meg, a biztonsági öv volt az, ami kitartott, és nem hagyta, hogy kirepüljek az űrbe. A korvett fedélzetén, tőlem néhány centire volt egy óriási lyuk, és a burkolat egy darabja állt ki a mellkasomból.

Joe együttérzőn bólogatott, a kapitány meg úgy mesélt tovább a történtekről, mintha valami hétköznapi dolog lenne.

– A szkafander mentette meg az életemet. Annyi hermetizáló hab volt, hogy nemcsak a szkafanderben keletkezett lyukakat tapasztotta be, hanem a sebeimet is. Ezzel együtt, igaz, szét is marta a tüdőmet. És az orvosok kénytelenek voltak kicserélni.

– Igen, az orvostudomány manapság sok mindenre képes. Igaz, nem mindenki számára hozzáférhető, az itteni kórházak aligha büszkélkedhetnek fejlett technológiákkal. Legfeljebb egy protézist tudnak beültetni. Persze az is jobb, mint a semmi, de a Birodalom központi bolygóin az életszínvonal jóval magasabb, mint itt, a periférián.

– Kétségtelen – értett egyet Lad. – Mindig is így volt. De persze ott is van elég baj. Itt senki sem korlátozza, hány gyereked lehet. Ott meg még egyet is igen körülményes bevállalni.

Üldögéltek, beszélgettek mindenféléről, felidézték a régi időket és közös ismerősöket egészen addig, amíg a nap nem érte el a horizontot, és lilás színnel festette be a ház tetőit.

– Ideje mennem – állt fel a kapitány. – Majd beszélünk valamikor.

– De miért valamikor? Holnap gyere el ebédelni, és hallani sem akarok semmiféle kifogást! Én meg neked köszönhetően fellendítem az üzletet. – Az öreg ravaszul rákacsintott.

Lagyimir válaszképpen rámosolygott.

– Rendben, akkor majd gyakrabban benézek hozzád.

– De nincs semmiféle kedvezmény! Odanézzenek, mekkora nagy zsivány vagy!

– Megbeszéltük – kacsintott Lad, és elővett egy kártyát, hogy rendezze a számlát.

– De a szos a cég ajándéka – állította meg az öreg.

– Nagyon úri kiszolgálás! Elfogadom.

– Még jó, hogy elfogadod! Gyerünk, indulj már! Még össze kell szedned magad a fogadásra, elvégre nem ebben a szakadt öltözetben mész!

– Ez vadonatúj ruha – ellenkezett Lad.

– Erről beszélek, nyomás!

A kapitány felnevetett, és az öreget maga mögött hagyva elindult haza.

A Tejútrendszer limuzinja nyolckor várta.

Lagyimir Birodalmi Őfelsége Galaktikus Hadseregének egyenruháját viselve lépett ki a házból. A mundért mintha csak ráöntötték volna, kiemelte sportos testalkatának minden előnyét.

A vállalat épületéig az út szinte ugyanannyi ideig tartott, mint Lad sétája. Valószínűleg a sofőr parancsot kapott, hogy a kapitányt vezesse végig a látványosan kivilágított város felett, és mutasson meg neki minden szépséget, amelyek nappal nem láthatók.

Ladnak nem volt ellenére, annál is inkább, hogy ezzel egy picit elodázta a pillanatot, amikor kénytelen a figyelem középpontjába kerülni.

A Tejútrendszer fénylő csillagaival díszített hatalmas, fekete épület továbbra is a legfenségesebb volt a városban, de talán még az egész bolygón is.

A főbejáratnál Viktor Izotov várta néhány tucat ünnepi öltözetet viselő ember társaságában, akik az úttesttől az ajtóig vezető vörös szőnyeg két oldalán sorakoztak fel.

Lagyimir még soha nem vett részt hasonló eseményen, díszvendégként meg főleg nem.

– Ne jöjjön zavarba! – mondta Viktor köszönés helyett. – Képzelje el, hogy egyedül van itt!

– Sajnos nem ennyire fejlett a képzelőerőm – felelte Lad.

Izotov felnevetett, és elindultak a zajos tömeg előtt. A lift olyan sebességgel repítette fel őket a tetőre, hogy bedugult a füle, ezért a kapitány nyelt egyet, hogy enyhítse a kellemetlen érzést. Ám amikor megálltak, azt gyakorlatilag észre sem lehetett venni, a tükörfényű ajtók hangtalanul csusszantak oldalra, és a Tejútrendszer bankett terme csillogó fényekkel és az elegánsan kiöltözött vendégek zsibongásával fogadta. Egy zenekar szolgáltatta a zenét, és alakjuk pici torzulásából Lagyimir rájött, hogy virtuális embereket lát. Magában elmosolyodott – a pompa és a hatalmas kiadások mellett a vállalat nem volt képes megfizetni egy élő zenekart, helyette beérte egy olcsóbb holografikussal.

Izotov, mintha csak olvasna a gondolataiban, odahajolt Ladhoz, és halkan így szólt:

– Igazi zenészeket rendeltünk az ön estélyére, ám az úton idefelé az utasszállítót megtámadták az Úttörő hajói. A mai napig nem tudták megbocsátani nekünk, hogy elvettük tőlük a Daytonát. – Viktor elégedetten elmosolyodott. – Semmi baj, majd megfizetnek ezért a sértésért. Nagyon érik már, hogy komoly összetűzésbe kerüljenek a Pángalaktikával, mi meg közben szövetségre lépünk a... – Fellendítette a karját. – Bocsásson meg, Lad! Nagyon nehéz nem beszélni a politikáról, amikor az meghatározza a mindennapjainkat.

– Semmi baj, megértem.

– De ne feledkezzünk meg a legfontosabbról! Elvégre ez az ön estéje! – Viktor ügyesen előreengedte Lagyimirt, és kicsit lemaradt, hogy azt a benyomást keltse, a kapitány egyedül lépett be a terembe. A jelenlévők viharos tapssal fogadták.

Az asztaloknál ülők is mind felé fordultak. Lagyimir meghajlással és visszafogott mosollyal válaszolt a fogadtatásra.

Úgy tűnt, hogy a másodpercek, amíg ott állt mindenki előtt, percekké, sőt órákká változtak. Lad nem tudta, mit tegyen, továbbra is bugyután mosolyogjon és bólogasson, mint egy kínai tökfilkó, vagy...

Ekkor Viktor a segítségére sietett. Kilépett a kapitány háta mögül, felemelte a kezét, csendet kért, és amikor mindenki többé-kevésbé elcsendesedett, így szólt:

– Tisztelt hölgyeim és uraim! Engedjék meg, hogy az itt jelenlévők nevében üdvözöljem az ünnepség díszvendégét, Birodalmi Őfelsége Flottájának kapitányát, Lagyimir Kamenyevet!

A teremben újra hangos taps tört ki.

– Most pedig azt javaslom, hogy ne hozzuk tovább zavarba a Birodalom hősét – Viktor elmosolyodott, a teremben ülők pedig kötelező kacagással válaszoltak –, és foglalkozzunk azzal, ami miatt ma itt összegyűltünk: érezzük jól magunkat!

A hálás egybegyűltek harmadszor is tapsolni kezdtek. Izotov pedig megfogta Lagyimir könyökét, és így szólt:

– Menjünk, az asztalunk ott van.

– Nekem azt mondták, hogy erre az estélyre a legjobb szakácsokat szerződtették.

– Pontosan így van – erősítette meg Izotov.

– Ha őszinte akarok lenni, eléggé megéheztem.

Viktor felnevetett.

– Akkor ne tétovázzon, van saját pincére, aki alig várja, hogy kiszolgálja önt.

– Ez egyszerűen pompás.

A kapitány asztalánál ültek még a Tejútrendszer helyi vezetői, a kormányzó és hitvese, valamint két lányuk, a rendőrfőnök a feleségével, és az üzleti elit néhány képviselője. Lad a hivatalos bemutatkozás során szerzett tudomást erről, amelyet Viktor vezényelt le, utána pedig elkezdődtek az ilyen rendezvényekre jellemző beszélgetések – politikáról, üzletről és fegyveres konfliktusokról.

Lad lehetőség szerint a vendéglátásra összpontosított, amelynek minősége valóban minden dicséretet túlszárnyalt. És részt vett a beszélgetésben, amikor valamiről kérdezték.

Hamarosan elégedetten érezte, hogy jóllakott, és magában elmosolyodott. A kormányzó egyik lánya felállt a helyéről. Szofi, mert így hívták, egész eddig szinte egy szót sem szólt, csak néha rápillantott Ladra, és el-elmosolyodott. Most odalépett a kapitányhoz, odahajolt hozzá, és Lad meglátta, hogy ruhájának dekoltázsa nem sokat bízott a képzeletre.

– Annyira éhes volt, hogy eddig nem akartam önt megzavarni – csacsogta a kapitány fülébe –, de most már látom, hogy tele van.

Lagyimir elmosolyodott a lány éleslátásán.

– Engedje meg, hogy felkérjem egy táncra, kapitány úr – folytatta Szofi.

Odanyújtotta a férfinak a kezét, és a terem közepe felé vezette. Lagyimir már rég nem táncolt, de az Akadémia tanárai alaposan beléjük sulykolták az alaplépéseket. És amikor találtak egy szabadabb helyet, forogni kezdtek.

Szofi gyönyörű volt, és formás. A drága ruha pedig csak kiemelte tökéletes alakját.

Parfümjének illata csábítóan hatott, és a férfit a gyomrából induló melegség öntötte el.

– A parfümje... olyan – mondta Lad.

– Milyen? – kérdezte ártatlan tekintettel Szofi.

– Legalábbis kellemes.

– Maga nem túl jártas a nőkkel való társalgásban, ugye? – kérdezte váratlanul a lány.

Lad elnevette magát.

– Hogy jött rá?

– Elég okos lány vagyok.

– Észrevettem. És nagyon magabiztos, és... gyönyörű.

– Kapitány! Ez volt az első bókja. Maga nagyon tehetséges diák.

Most már mindketten felnevettek.

Szofi nagyon kellemes és vidám társaságnak bizonyult, és Lagyimir estéjének további része a lány irányításával zajlott, aminek a férfi nagyon örült.

Szofi gyakran elrángatta táncolni, majd közelebb ültette magához. Apja rosszalló pillantással kísérte mindezt, de a lány ezt figyelmen kívül hagyta.

– Nemsokára nagyon szomorú leszek – mondta váratlanul.

– Miért? – lepődött meg Lad.

– Tudom, mivel szoktak végződni az ilyen rendezvények. Mindenki sokat iszik, aztán elkezdenek vitatkozni, melyik vállalat az erősebb. Fogalmam nincs, mi értelme ennek. – Összeráncolta pisze kis orrát. – Ha működnek, akkor nagyjából mind egyformán erősek.

– Egyetértek önnel. Minden vállalat olyan, mint egy független állam. Harcolnak egymással, saját hadsereget tartanak fent, és csak a Birodalom hatalma tartja kordában az ambícióikat és a kapzsiságukat.

– Cs-s-s! – A lány a kapitány ajkához szorította az ujját. – Ne mondja ezt Viktor társaságában! Különben olyan polemizálásba kezd, hogy a résztvevők nagy része fél órán belül elalszik, a maradék meg kiveti magát az erkélyről.

Lad elmosolyodott.

Izotov leereszkedő mosollyal nézte, ahogy a lány megkaparintotta a kapitány teljes figyelmét. Nem is számított másra.

Az egyik tánc közben Szofi Ladhoz simult, és a mély dekoltázs szinte teljesen felfedte a keblét.

– Mondja, tényleg csak egy tüdeje van? – Finom ujjai végigfutottak a kapitány mundérjának hajtókáján.

– Nem, ez így nem igaz.

A lány csalódottnak tűnt.

– De a hírekben azt mondták... – Hatalmas égszínkék szeme fátyolos lett a bánattól.

– Mindkét tüdőm a helyén van, csak az egyik mű.

– Á, be akart csapni. – A lány vidáman felkacagott. Aztán cinkosan hunyorgott, és így szólt: – Mondja, nem szeretne lelépni erről az unalmas fogadásról? – Szofi kacéran beharapta alsó ajkát, és hozzátette: – Velem?

Lagyimir belenézett a lány csillogó szemébe.

Tisztában volt vele, hogy a lánynak nem ő kell, hanem a hős, akinek az arca már jó néhány napja uralta a holovíziók csatornáit.

De hát ő sincs fából, hogy egy ilyen szépséget kikosarazzon.

– Akarja, hogy megmutassam az új házamat? – kérdezte. – Csak hát nekem nincs autóm.

– Nekem viszont van. – A lány gyöngyökhöz hasonló fogai megcsillantak a mosolyában.

– Hazadobna? – mosolyodott el a kapitány válaszul.

– Természetesen, a legnagyobb... örömmel.

A lány feltűnés nélkül próbált távozni, de addigra már néhány szempár követte őket.

Viktor odaült a komor kormányzó mellé, és a vállára tette a kezét.

– Feleslegesen aggódik, barátom.

– Nem értheti, nincs lánya.

– Mindent tökéletesen értek. És idehallgasson: a kapitány kiváló parti Szofinak.

– Úgy gondolja?

– Döntse el maga! Feltörekvő tiszt, az Uralkodó saját kezűleg tüntette ki...

– De az én Szofim annyira önfejű.

– Gondolom, ez pont megfelel Lagyimir ízlésének. Idővel tudnánk neki munkát ajánlani a Biztonsági Szolgálatunknál. A vállalatnak nagy szüksége van tapasztalt űrpilótákra.

– Meglátjuk – felelte a kormányzó, de a hangulata szemlátomást jobb lett.

Szofi autója – egy legújabb típusú kabrió – az erkély mellett parkolt, amelyről pompás kilátás nyílt az éjjeli fényekbe öltözött városra. Ilyen magasságból jól lehetett látni még a kitermelő üzem fényeit és a hozzá vezető utat is, amely több ezer fénylő pont között kanyargott, mint egy sötét vonal. Eltartott egy darabig, amíg Lagyimir rájött, hogy mit is lát valójában, de akkor aztán nagyon meglepődött. Szofi ott állt mellette, és amikor észrevette a férfi reakcióját, halkan elnevette magát:

– A Tejútrendszer legutolsó csillaga is...

– ...úgy, ahogy augusztusban a Földről látszik – fejezte be Lad.

– Viktor magát is halálra untatta ezzel a mondattal? – mosolyodott el a lány.

– Még nem, de amikor ilyesmit látok, mondania sem kell senkinek. Magától felcsendül a fejemben.

Most már mindketten felnevettek.

– Tudja mit, kapitány? Hadd kocsikáztassam meg a Tejúton!

Lad ránézett a lányra, akinek a szemében megcsillant a fények tükörképe.

– Pont most akartam megkérni erre – felelte Kamenyev.

– Akkor miért álldogálunk még itt? – Szofi elindult, és maga után húzta a kapitányt.

* * *