BAUER BARBARA

A SZÍV SZABADSÁGHARCOSAI

A szerző korábbi kötetei

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

© Bauer Barbara, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztette Csengery Kristóf

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Kiadja Jaffa Kiadó

ISBN 978-963475-687-3

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

EGY
Szomolay-birtok, 1848 márciusa

A lelked mélyén, a szíved ölelésében, a gondolataid örvényében lehetsz igazán önmagad.

Ott vagy a legszabadabb!

EGY

Szomolay-birtok, 1848 márciusa

Apám messze elküldött a gyerekkoromtól, mégis felnőtté akkor lettem igazán, miután hazatértem.

Persze ekkor ezt még nem sejthettem. Valójában semmi változást nem éreztem magamon, különösen azokat a változásokat nem, amiket apám remélt. Terveztem is, hogy megkeresem a módját, hogy ezt az orra alá dörgöljem. Szinte egész úton erre készültem, aminek eredményeként, mire a hintó befordult a birtokra vezető széles, hársfákkal szegélyezett útra, már kellőképpen felbosszantottam magam.

Háborgó lelkem csak akkor kezdett csillapodni, amikor végre elértek hozzám az ismerős hangulatok. A hárs ugyan még nem virágzott, de az illatát már éreztem, hallottam felőlük a darazsak dongását. Ha pedig keresztülnéztem rajtuk, a távolban láttam a karám fehérre mázolt vonalát és az orromat megcsapta a cserzett bőr szaga. Kezemet önkéntelenül az arcomhoz emeltem, de némi szappan és finom kesztyűm halovány bőrszagán kívül semmit nem éreztem. Milyen messze volt ez a nyereg, a kantár, a verejtéktől fényesen csillogó lószőr, és a marokra fogott fűcsomó elegyétől, amit egykor még kimoshatatlannak gondoltam, nem mintha valaha is meg akartam volna szabadulni tőle. Olykor azt hittem, csak én érzem, talán mert beköltözött az orromba, de amikor anyám magához húzott, majd fintorogva el is tolt, tudtam, hogy a lovaglás okozta boldogság végérvényesen belém ivódott, akkor is, ha ennyi idő távlatában a kezemnek szappanszaga volt.

Emlékszem, hogy nevettek a nővéreim, amikor egy alkalommal, egy forró nyári napon, miután lecsutakoltam tajtékos lovamat, és a kútról vizet vittem neki, amiért hálásan a nyakamba fúrta bársonyos, de friss fű zöld nedvétől fényes orrát, leültünk a vasárnapi ebédhez. Bár előtte megmosakodtam, ruhát cseréltem, visszavettem a csizmámat hosszú szoknyám alá, mert ebéd után még szeretett kancám csikójával volt randevúm. Ültünk az asztalnál, hallgattuk apámat, de anyám csak a fejét forgatta, a nyakát nyújtogatta, mint aki keres valamit. Nem a szemével kutatott, még csak nem is fülelni láttuk. Az orrával keresgélt, szag után nyomozott. Még a húst is visszavitette, azt mondta, faggyús a birka, nem asztalra való, majd miután a szagok azután sem múltak, hogy minden gyanúsat eltüntetett, benézett az asztal alá. Ekkor vette csak észre a csizmámat.

– Lányom! – kiáltotta. – Így bizony messze el fognak kerülni az udvarlók! Azonnal cserélj lábbelit! – ripakodott rám, a nővéreim pedig úgy nevettek, mint akik elbódultak az istálló szagától. Ám valójában az szórakoztatta őket, hogy anyám hány és hány okot talál arra, hogy aggódjék a kérőimet illetően. Legyen szó torzonborz hajamról, hangos nevetésemről, a bőröm alá ivódott lószagról, szókimondásomról, mindig oda jutottunk, hogy ezzel bizony elüldözöm a hozzám érkező fiatalembereket.

Kétségtelen, hogy a nővéreim, Emma és Ella mellett vadóc voltam. Ők a megtestesült jóságot képviselték. Nevelőink elégedettségére jól tanultak, apánk elismerésére csendesek voltak, anyánk büszkeségére pedig készen álltak arra, hogy a lehető legjobban menjenek férjhez. Korban is közel álltak egymáshoz, egyforma magasak voltak, karcsúak és sápadtak. Csak a hajuk különbözött. Persze nem rendezettségében, csak színében. Emma fekete volt, mint a szén, Ella szőke, mint a kalász. Szemben velem, aki alacsony voltam, idomaim már tizenöt évesen lágyan domborodtak, a csípőm szépen kerekedett, még ha felül egyelőre lapos maradtam is. A hajam napszítta, gesztenyebarna kócos fürtökben repdesett körülöttem, és a ruhámon akkor is akadt fűfolt vagy valami egyéb maszat, ha egész nap ki sem mozdultam a házból. Tanulni pedig nem szerettem. Olvasni annál inkább. Nem akadt könyv apám könyvtárában, amit ne olvastam volna el, ha máshogy nem, titokban. Mert amiben szerelmesek turbékoltak vagy katonák háborúztak, olyat én nem vehettem a kezembe. Az egyikhez még túl fiatal voltam, a másikhoz pedig… lány.

Ha pedig nem volt könyv vagy kantárszár a kezemben, akkor azt firtattam, miért különbözöm annyira a család minden tagjától. Miért nem tudok fél óránál többet nyugton ülni, miért nem szeretem azokat az ételeket, amiket a többiek, miért érzem tágas kastélyunkat fojtóan szűkösnek, és vágyom a természetbe. Minden alkalmat megragadtam, hogy megfejtsem ezt a rejtélyt. Folyton a családi levelezéseket bújtam, hátha valamire fény derül, ha pedig valamelyik nagynénémmel, bácsikámmal találkoztam, azonnal kérdéseket tettem fel annak reményében, hogy egyszer majd lesz egy elszólás, ami közelebb visz az igazsághoz. Mert abban bizony biztos voltam, hogy van valami nagy titok, abban pedig eltökélt, hogy fényt derítsek rá.

Mígnem apám megelégelte zabolátlanságomat és elküldött a nővéréhez, akinek a férje a császárt szolgálja, két fiát és három lányát pedig olyan nevelőkre bízta, akik mellett meg lehet tanulni, mi a fegyelem.

Anyám három napig csak bőgött a hír hallatán. Bár ő is sokat sápítozott a viselkedésem miatt, mégsem tartott reménytelennek. Tudom, hogy gyakran nyugtatta az apámat, hogy „kicsi” vagyok még, majd megjön az eszem, de apám hajthatatlan volt. Nekem pedig lett még egy okom, hogy azt gondoljam, különbözőségem már annyira szembeötlő, hogy meg is akarnak szabadulni tőlem.

Igen, meggyőződésem volt, hogy azon a napon, amikor az utazóládámat feltették a hintóra és búcsút intettem a kastélynak, végleg búcsúzom. Persze tudtam, hogy visszajöhetek, de az már egy másik élet lesz. Ugyanis egy alkalommal, közvetlenül az utazásom előtt, meghallottam az apámat, amint arról beszél, miben egyezett meg a nővérével.

Szerinte egy magamfajta lány itt, a vidéki birtokon kevésbé kelendő, mint a sógora pozsonyi udvarában. A szomszédos kisváros csekély társadalmi élete valóban nem pezsdítette fel a hétköznapok nyugalmát errefelé, apám kastélya pedig még ennél is visszafogottabb mindennapokat biztosított. De én ezt egy cseppet sem bántam. Megvolt a magam szórakozása, és ehhez nem kellett sem bál, sem délutáni teázás, ám ha ezekre mégis sor került, inkább feszengtem, mint hogy jól érezzem magam.

Lesújtott a hír. Nem is annyira a házasságra vonatkozó tervei, ahhoz még túl fiatal voltam. Eleinte ugyanis azt gondoltam, néhány hónapról van szó csupán, de éppen a fiatalságom miatt rá kellett döbbenjek, hogy a távoltartásom évekre szól.

Akkor, apám dolgozószobájának ajtaja mögött megbújva azt is hallottam, amint apám nyugtatgatja az anyámat, hogy higgye el, csak a javamat akarja, a legjobbat nekem, a legkisebbnek, mert itt, a birtokon, anyám lágy szíve mellett, nagy tudású, de kedves nevelők között csak elkallódnék. Mert hát ő sem tud mit tenni velem. Ő a növényekhez ért, nem a gyerekneveléshez, mellém pedig olyan ember fegyelme való, amilyennel majd a sógora házában találkozom. Pozsonyban bevezetnek a társasági életbe, sokféle emberrel megismerkedhetem, és olyan udvarlók állnak majd sorba az ajtóm előtt, akik a Szomolay-birtok környékére sem jönnének maguktól.

Nem értettem. Hiszen a nővéreim már eladósorban voltak, mindez mégsem okozott fejtörést apámnak. Már ami a sorbaállást illette. Apám meghívására érkeztek a birtokra olyan fiatalemberek, akik mondvacsinált indokkal velünk vacsoráztak, és miközben apám nagy érdeklődéssel beszélgetett velük közéletről, gazdálkodásról, az ő kíváncsiságuk másfelé kalandozott. Hol Ellára, hol Emmára. Nagy ritkán rám is, de apám ilyenkor mindig megtalálta az alkalmat, hogy elárulja, én még csak egy cserfes kislány vagyok.

Egy ilyen vacsora alkalmával akadt meg egymáson középső nővérem és a szomszédos uradalom ifjú grófjának a szeme, néhány hónappal később pedig az aranyló leves fölött a birtokok, a sültek között a hozomány, a desszert mellett az örökség került fel az étlapra, mígnem egy jófajta borral leöblítették a tervezett nász hírét. Még elutazásom előtt össze is házasodtak.

Persze Emmához is érkeztek kérők, lévén ő az idősebb, de egészen addig, amíg otthon voltam, ezek a látogatások eredménytelenül végződtek.

De távollétem alatt ez is megváltozott, és Emmára is rátalált a szerelem.

Anyám nem is olyan régen megírta, hogy nyárra hazavárnak, ugyanis nem sokkal azt követően, hogy elhagytam a birtokot, Emma megismerkedett valakivel, és nyáron össze is házasodnak. Eleinte akárhogy is kértem leveleimben az anyámat, hogy meséljen, ő egy sort sem írt, mindössze annyit, hogy ne aggódjak, módomban lesz megismerni leendő sógoromat.

De aztán egy alkalommal elszólta magát és megírta az illető nevét.

Találkoztam már vele, tett már látogatást a birtokon, rémlett, megnyerő fiatalembernek tartottam (noha idősebb volt Emmánál is), de abban az időben engem még más kötött le. Amire vele kapcsolatban emlékeztem, az is inkább a szeretett lovaimhoz kötődött: megdicsérte a kedvenc csikómat.

Furcsa, de csak erre és a kezére emlékszem. Ahogy leveszi a kesztyűjét és végighúzza a tenyerét pej csikóm tűzött homlokán. Skorpió, mondta a fehér foltra, mire én csak bólintottam. Rajtam kívül addig senki nem látta bele a fehér szőrszálakba a különleges formát, aztán mintegy tudatva, mire gondol, felnézett az égre, de túl világos volt, hogy lássuk a csillagképet, így csak összenevettünk.

Amikor anyám levelét olvastam, a nyár még messze volt. Akkor az sem érdekelt, miért az esküvővel a nagy kapkodás, hisz olyan távol voltam mindentől, tőlük, a családomtól. Tudtam, ha mindvégig otthon lettem volna, hányszor, de hányszor beültünk volna a nővéremmel a ruhák közé a gardróbunkba, ahol senki se hall és lát, hogy elsuttogja boldogságát. Mert Emma mindig így tett. Fogta a két kezem, és lelkesen mesélt. Titkokat.

Ella más volt, sokkal zárkózottabb, ő mindig kész tények elé állított.

De ezek a beszélgetések elmaradtak, a hónapok pedig, ha lassan is, de elteltek.

A hintó kereke ebben a pillanatban nagyot zöttyent, és ez visszahozott a jelenbe. Igen, hazaértem.

Újra itt vagyok!, sóhajtottam egy nagyot a kastélyhoz közeledve, miközben még mindig nem vettem le a szemem a távolban kivehető karámokról. Mennyire hiányzott! Majd’ két éve nem ültem lovon. Talán ez hiányzott a legjobban. Persze, a nővéreim is, az anyám is, még az apám is. Mert hát szerettem én őt, úgy csimpaszkodtam rá mindig, mintha sosem akarnám elengedni – ő fogalmazott így, amikor kislány koromban tett hosszú sétáink után le akart tenni, de nem engedtem el a nyakát – és ő is szeretett engem, a legkisebbet, mígnem megelégelte fékezhetetlen természetemet. Emma szerint engem szeretett a legjobban, amit persze nem hittem. Bár kétségtelen, hogy az apám gyakran mondta, hogy éppen úgy festek, mint az anyám lánykorában, a természetemet pedig tőle, az apámtól örököltem: a lovak, a könyvek és a természet szeretetét és a bennem szunnyadó szenvedélyt. Emlékszem, anyám legyintett is, hogy nem szunnyad az, csak egyelőre a lovaimra fecsérlem a szívemet, és már fogta is jajgatva a fejét. Tudtam, közeledik is az aggódás, képes leszek-e valaha a férfiakat is olyan komolyan venni, mint azokat az istállószagú jószágokat. Ilyenkor persze apám csak nevetett és büszkén rám nézett. De ekkor kislány voltam még.

Később pedig mindazért, amiért addig dicsért, szidalmazni kezdett. Nem is értettem. Addig olyan büszke volt, amikor az erdőt jártuk, lovagoltunk vagy könyvekről beszélgettünk. De később ez megváltozott, és csak azért mondta, hogy alkatomban anyámra hasonlítok, természetemben pedig őrá, hogy elhallgattasson. Mert hát egyre többet foglalkoztatott mindaz, amiben nem hasonlítottam rájuk.

Bár anyám éppen olyan alacsony volt, mint én, de gömbölyű, mint egy gubbasztó galamb. Láttam a festményen, szépen kidolgozott munkán, ami őt ábrázolta, még lánykorában. Otthonról való volt, a szülői házból, amiről semmit nem tudok. A festmény az egyetlen emlék, amit magával hozott. Ő van rajta, az édesanyja és egy apró kislány, karon ülő. Talán a festő lánya, mondta mindig. Szükség volt rá az idillhez. Anyám itt még karcsú volt, mint én, mégis ott, ahol kell, szépen telt, ebben valóban hasonlítottunk.

A távoli istállók és a karám fölötti merengésemet a fák mögött lassan kibontakozó kastély képe váltotta fel. És a kutyák csaholása. Tudtam, már csak néhány métert kell megtenni, és amint a hintó ráfordul az útra, amely megkerüli a szökőkutat, és kecses ívben a kastély elé vezet, Erna, Bella és Vitéz, akik addig a bejárattól balra, a rózsalugas árnyékában pihentek, először fülelve megemelik a fejüket, a következő pillanatban pedig már hangtalan, kecses, mégis szigorú mozdulatokkal felsorakoznak, és mire a hintó eléri a kocsiszínt, már ott csaholnak. Egészen addig, amíg parancsot nem kapnak, vagy akár egy apró jelet. Tőlem ugyanis elég volt egy gesztus, hogy tudják, nincs dolguk, merev tartásukból, fegyelmezett megjelenésükből engedhetnek, és amint feléjük fordulok, jól van, na, mondom, miközben a kezemmel megpaskolom a szoknyám redőit, már futnak is hozzám. Hacsak el nem felejtettek!, gondoltam.

A hintó végül befordult a főbejárat irányába. Gyönyörködtetett a látvány, de nem csak az épület szépsége, a csipkézett erkélyek, a filigrán oszlopok, a széles, impozáns lépcső, amit a kastély körbeölelt. A két előrefutó szárny védelmében zöldellő pázsit és gömbölyödő bukszusok között kehelyként állt a kecses szökőkút, ami mindig lenyűgözött. Szirmokként szétomló kelyhében pedig az indákkal szőtt kecses vízköpő úgy tartotta magát, mint egy balerina. A feltörő vízsugár mozgásában kislányként szinte táncolni véltem a pipiskedő alakzatot. Effacé, mondtam gyakorta, és karjaimat ívben a magasba lendítve, fejemet oldalra feszítve, egyik lábamat emelve, a másikkal – akárcsak egy balerina – lábujjhegyre nyújtóztam. A nővéreim persze ilyenkor mindig kuncogtak, hiszen hármunk közül az én alkatom a leginkább alkalmatlan táncművészet űzésére. Különösen az apró, fehér kavicsokon, amik körbevették a szökőkutat, mintákat rajzoltak a pázsit közé, és egészen a széles márványlépcsőig borították a kastély előtti területet. Erre fordult rá most a hintó, csikordultak meg rajta a kerekek, és ennek jól ismert hangján még inkább felbuzdulva kezdtek még lelkesebb ugatásba a kutyák.

És ezt követően éppen úgy történt, ahogy sejtettem, azzal a különbséggel, hogy a jól van, na után is tovább csaholtak, de ezúttal boldogan. Alig tudtam lekászálódni a kocsiról, ott tobzódtak a lábamnál, még a házból kirohanó inas sem tudta őket megfegyelmezni.

– Na, legalább nektek hiányoztam – nyújtottam a kezem a gyönyörű agaraim felé.

– Kisasszony! – ért oda Mátyás, aki apró gyerekkorom óta a kastélyban szolgált. – Ó, kisasszony, isten hozta! – örült nekem. Kísérőimnek éppen csak bólintott.

– Mátyás – nyújtottam a kezem, mire ő lesegített.

– Korábban érkezett – jegyezte meg nem titkolt örömmel. – Ha megengedi – lépett hátrébb –, szólok a gróf úrnak és a nagyságos asszonynak – kezdte, és már indult volna.

– Ne, Mátyás, kérem, várjon! – állítottam meg. – Hadd legyen meglepetés az érkezésem – nevettem rá és láttam cinkostárssá átalakult tekintetében, hogy tudja, én bizony mit sem változtam. Ő annál inkább. Ez a közel két év ősz hajszálakat festett a halántéka köré, ráncokat rajzolt a homlokára. Majd mintha csak a gondolataimat követné, bólintott, aztán megszólalt.

– Kisasszony, tudja, hogy mennyire megváltozott? Meg sem ismerném – tette hozzá túlozva.

– Ugyan már, Mátyás!

– No, nem úgy – értett egyet megértően, bármire gondolt is közben –, hanem, és tudom, nekem nem illene ilyet mondanom – szabadkozott mosolyogva –, de egy fiatal lány utazott el, és egy ifjú hölgy tért haza – nézett a szemembe elismerően. – Remélem, nem tartja az öreg Mátyást tolakodónak, amiért ezt megjegyeztem, de nem vagyok vak, ha megbocsátja!

– Megbocsátom, Mátyás! – nevettem, még ha nem is értettem. Én nem láttam változást, bár kétségtelen, hogy a testem másként festett. Elutazásomkor felül még lapos voltam, mint apám vadászflaskája, és ez valóban megváltozott.

Még egyszer megvakartam a három csaholó füle tövét, amitől végre lecsillapodtak, aztán elindultam a kastély hatalmas ajtaja felé. Már a legfelső lépcsőn álltam, amikor nyílt az ajtó, mögötte pedig már ott állt Margit néni és a Dadus. Mátyás intett nekik, hogy hallgassanak, de azért az örömüket ők sem leplezték.

Margit néni Mátyás feleségeként szolgált a birtokon. Amolyan kulcsárnő volt, ahogy Mátyás sem inas, hanem komornyik, de sem ők, sem apám nem szerette az efféle formaságokat. Egy kis házban laktak a magtár mögött, a filagória mellett. Szépen éltek, odaadással szolgálták a családunkat, apám pedig megbecsülte a munkájukat. Egyetlen bánatuk volt az életben, de ennek is csak elvétve adtak hangot. Nem lehetett gyermekük. Noha sosem beszéltek erről, de nem egyszer rajtakaptam Margit nénit, amint elmereng, és ezt leginkább akkor tette, miután a gyerekek zsivajától hangos kastélyra hirtelen csend telepedett. Olyankor mindig maga köré terelt bennünket, süteménnyel kínált és mesélni kezdett, mint egy kedves nagymama.

A jó öreg Dadus pedig Ella születésekor érkezett, és azóta talán el sem hagyta a kastélyt. Korábban apáca volt, áldott jó teremtés, és bár ritkán mosolygott, a szeme mégis mindig vidámságtól ragyogott. Akkor is, ha bánat érte. Olyankor lehunyta a szemét, mély levegőt vett, majd az égre pillantott, és a keserű pillanatnak azonnal nyoma veszett.

Apám gyakorta mondta, hogy a Dadus a család lelkének megmentője. Ha vitáztunk, békített, ha hibáztunk, feloldozott. Sok minden felett szemet hunyt, és mindig mindenkihez volt egy jó szava, de észrevette azt is, amit más nem látott, és akkor gondosan elsimította a dolgokat.

Miután jól megölelgettük egymást, tanácstalanul Mátyásra pillantottam, aki a nagy szalon felé terelt. Egészen a csukott ajtóig követtek. Ott Mátyás egy határozott mozdulattal, mintegy megszokásból megrántotta magán felöltője elejét, megigazította az inget a nyakánál, mellém lépett, és feltárta előttem az ajtót. Amíg vártam, hátrapillantottam. Dadus kipirultan állt és figyelt, Margit néni a kötényét gyűrte, és zavartan mosolygott. Izgatottak voltak, örültek nekem, és várták a hatást, ami nem is maradt el. Ahogy sejtettem…

– Lili! – anyám felsikoltott.

Már a desszertnél tartottak, kávé, édes sütemény illata fogadott, és persze anyám síró hangja, ami aztán el is nyomott minden mást. Alkalmam sem volt körbenézni, ő már ott is termett, és ölelt, csókolt, ahol csak ért. Méregetett, meg is fordított, aztán újra magához húzott. Mire végre lélegzethez engedett jutni, az asztalnál már mindenki állt. Apámra néztem, aki sokkal lassabban közelített. Nem tudtam semmit kiolvasni a szeméből, de amikor odaért, szorosan magához vont. Egyetlen szót sem szólt, csak amikor már elengedett.

– Estére vártunk – tolt el egy kissé magától, és ő is végigmért, ahogy korábban az anyám, csak meg nem forgatott.

Apám megváltozott. A korábban mindig borotvált arcát szakáll, és nagy gonddal formázott bajusz fedte, a haja pedig erősen megkopott, a szeme körüli ráncok megszaporodtak, tán le is fogyott.

Idősebb volt anyámnál bő tíz évvel, ami eddig nem látszott, ráadásul amíg anyámnak előnyére vált, hogy évről évre gömbölyödött, amitől egyszersmind kisimult, addig apám egyre szikárabb lett.

– Ő Johanna, és már nagyon várta, hogy megismerhessen téged! – lépett közelebb Ella, középső nővérem, karjában a legfodrosabb babával, akit valaha láttam. Mintha csak Párizsból, a legkifinomultabb babakészítő műhelyéből érkezett volna.

A ruhája csupa csipke, halványkék szatén, áttetsző selyem, nem játékra, inkább ünnepre való. Loknis haját masnik tarkították, selyemszalagok, apró lábán fényes lábbeli, csak az arca árulta el, hogy valóságos baba.

A nővérem kislánya, alig akartam elhinni. Édesen mosolygott, piros ajkai között két kis fehér fog virított, miközben kipirult arccal hol Ellára, hol rám sandított.

Érte nyúltam és már kapaszkodott is belém, hangosan gügyögött, aztán Ella is megölelt, Emma is ott termett, az ő szemében is boldogság ragyogott.

Már bennem sem volt nyoma annak, amire készültem. Pedig hogy elképzeltem a jelenetet. Hogy majd emelt fővel lelépdelek a hintóról, mosoly nélkül apám szemébe nézek, és közlöm, újra itt vagyok, de mint ő is láthatja, semmi sem változott, feleslegesen tartott távol.

Ehelyett hangoskodtunk, nevettünk, örültünk, mint a kislányok és azzal sem törődtünk, hogy az asztal mellett ott állt még két családtag, akik még inkább megerősítették, hogy igenis sok minden megváltozott. Nem vagyunk már gyerekek.

Ahogy karomban Johannával feléjük fordultam, először Andrással, Ella férjével találtam magam szemközt. Ő kihúzta magát és biccentett, és udvariasan megkérdezte, jól utaztam-e. Nem igazán ismertem. Noha elutazásom előtt majd’ egy évig udvarolt a nővéremnek, látogatásai rövidek voltak, egy-egy ebédre, később vacsorára korlátozódtak, apámmal vadászni jártak, Ellával sétálni. Már a menyegzőre készültek, amikor végre előttünk is nyíltan beszéltek a terveikről. Miszerint amint megköttetik a házasság, építkezni kezdenek András örökölt majorságában, addig pedig itt élnének, a Szomolay-birtokon. Akkor láttam anyám szemében a megkönnyebbülést, hiszen egy kastély nem nő ki egyhamar a földből, márpedig Száray András báró apám íróasztalán látványos, nagyratörő terveket terített ki.

Már éppen tovább akartam lépni, amikor Johanna szája hirtelen legörbült, és az édesanyja felé fordult. Anyám és Ella szinte egyszerre nyúltak érte, és mire felocsúdtam, a csöppség már Ella kezében volt.

Megigazítottam a ruhámat, miközben Emma megragadott a karomnál fogva.

– Bálint azt mondja, már találkoztatok – kezdte, miközben már húzott is a vőlegénye felé.

– Igen – feleltem sután. Ő nem tudhatta, hogy anyám megírta, ki az udvarlója, ahogy azt sem, az emlék, ami minket összeköt, jó érzéssel tölt el. De furcsa módon, csak az érzés derengett. Ő maga nem. Persze megismertem, de Pozsonyban, az anyám levelét olvasva alig tudtam felidézni az arcát. Csak a kezére emlékeztem, ahogy a lovam orrán végigsimított. És a hangjára, ahogy szinte suttogta, skorpió és a döbbenetre, amit akkor éreztem. Honnan tudja, amit csak én tudok?

Azóta évek teltek el anélkül, hogy láttam volna őt. A nővéremnek azután kezdett udvarolni, hogy elutaztam.

Az asztal túlodalán állt, talpig uniformisban, ami az utóbbi időben Pozsonyban nem volt idegen, de itt a birtokon, különösen a kastélyban, egy családi ebédnél furcsán hatott.

Apám távol tartotta magát a politikától, és bár agitálták, hogy vagyona és rangja is okot adna arra, hogy belefolyjék a közügyekbe, ő hajthatatlan volt. Mindig azt mondta, ezt a nemes feladatot meghagyja másnak, ő inkább marad a birtoka igazgatásánál. Kétségtelen, hogy az virágzott. Ahogy a lovaira is többen irigykedtek, díjnyertes agarairól és jól termő kalászosáról nem is beszélve. Ő ebben lelte örömét, ezzel gyarapította vagyonát, és mindezzel elégedett is volt. A birtokot is alig-alig hagyta el. Aki látni akar, az előtt az ajtóm nyitva áll, hangoztatta.

De akadt még egy oka, hogy apám távol maradt az országgyűléstől, sőt még a kisebb fórumoktól is. Ez a vérmérséklete volt. Ő nem szeretett vitázni, kivált érvelni. Ha valaki nem értett vele egyet, azt egyszerűen otthagyta, vagy témát váltott. Úgy gondolta, nem akar ő senkit meggyőzni az igazáról. Különben is, mi a biztosíték arra, hogy az ő álláspontja a helyes. Különösen, ha az ország sorsáról van szó. Persze ez nem jelentette azt, hogy nem volt véleménye. Volt. Olvasott újságot, meghallgatta a messziről jött híreket, de a gondolatait megtartotta magának.

Ha vadászatot rendezett, amit gyakran tett, mindenki tudta, mi a Szomolay-birtokon a szabály: politikának nincs helye!

Bizonyára Bálinttal sem vitatta meg apám az ország helyzetét, még akkor sem, ha ő afféle radikális fiatalember hírében állt, mint Kossuth. Ezt is anyám írta az egyik levelében.

Radikális, futott át a fejemen, miközben néztem őt. Annak idején ez nem jutott volna róla eszembe. Valójában akkor még nem is úgy néztem rá, mint férfira. Sehogy sem figyeltem rá. Akkor az édesapjával érkezett, ha jól emlékszem. Akkortájt több helyen termesztettek már dohányt, és apám is elgondolkozott, hogy ő is foglalkozni kezd vele, de végül elvetette az ötletet. Bálint egy ideig hallgatta őket, majd miután közöltem, hogy kimegyek az akkor még igencsak fiatal csikómhoz, utánam jött, de egészen addig nem törődtem vele, amíg meg nem álltunk a lovam mellett, és el nem hangzott az a bizonyos felismerés. De utána már nem maradt időnk, egy perc sem, mert az apja indulni készült.

– Kisasszony! – köszöntött enyhén fejet hajtva, visszahozva az emlékeimből, miközben hagyta, hogy Emma belé karoljon.

Meglepett, hogy nem a nevemen szólított. Pedig itt a kastélyban így szokás, különösen, hogy a nővérem vőlegénye, szinte már családtag, ráadásul Emma is Liliként említett neki.

Zavarba jöttem. Már a számon volt, hogy kimondjam, Bálint, de ezek után gyorsan nyeltem egyet és akadozva szólaltam csak meg egy Pozsonyban tanult apró gesztus, egy pukedli kíséretében.

– Gróf úr! – feleltem esetlenül, és neki a szeme se rebbent. Talán azt sem vette észre, ami engem meglepett. Az a bizonyos mozdulat, amit a nagybátyám udvarában a tánctanár mutatott, ami egy alig észrevehető fejmozdulatból és egy, a normálisnál éppen csak hosszabban kitartott szemlehunyásból állt.

Emma hol egyikünkre, hol másikunkra nézett, majd kissé megrángatta a karját, úgy kérdezte:

– Rá se ismersz a kishúgomra, ugye, kedvesem?

– Valóban – mosolyodott végre el a gróf –, a kislányból ifjú hölgy lett – értett egyet Emmával, gondosan ügyelve, hogy megjegyzése ne legyen tolakodó. Még el is fordult, inkább a nővéremnek válaszolt, nem mért végig, nem nézett rám, de még így is zavarba ejtett.

Én viszont kihasználtam az alkalmat, hogy alaposan megnézzem magamnak. Ő már első találkozásunk idején is kész férfi volt, csak azzal a néhány évvel lett idősebb, ami azóta eltelt. Az egyenruha pedig még érettebbé tette, és az is, ahogy a nővérem mellett állt, férfiként egy leendő asszony oldalán.

– És megvan még a lova, kisasszony? – vetett felém ismét egy pillantást. – A csikó.

– Lili még csak most érkezett haza – válaszolt helyettem Emma.

– Amikor elutaztam, még megvolt, bár már akkor sem volt csikó – mosolyodtam el –, mindenesetre első dolgom lesz, hogy meglátogatom – feleltem, majd körbenéztem. – Már nagyon hiányzott – tettem hozzá.

– Ha jól emlékszem, a neve Skorpió – nézett mélyen a szemembe.

Meglepett, és úgy éreztem, ezt nem csak ő vette észre.

– A neve Holdfény, tudja, éjszaka született. Csak a homlokán a… – kezdtem magyarázatként, de ő közben bólintott, így elhallgattam.

Éreztem, hogy a család nem érti, honnan ered a közös téma. Anélkül, hogy oldalra pillantottam volna, érzékeltem a minket érdeklődve szemlélő tekinteteket. A csendet végül Ella közbeszólása törte meg.

– El sem hiszem, Lili, hogy végre itthon vagy! – lelkesedett, és visszaült az asztalhoz, mire a többiek is követték a példáját. Csak én tébláboltam még, a helyemet keresve. Korábban mindig Ellával és Emmával szemközt foglaltam helyet, egyedül, az asztalnak ezen oldalán, de mostanra minden átrendeződött. Apám és anyám változatlanul a két asztalfőn ült, de az egyik oldalon Ella, Johanna és András, a másikon Emma és Bálint kapott helyet. Ekkor anyám a Bálint és apám közötti üres székre mutatott.

Úgy éreztem, minden szem rám szegeződik, miközben Bálint a székem háttámláját fogva várta, hogy végre leüljek, és amikor elhelyezkedtem, ő is, András is elfoglalta a helyét. Zavarba ejtett a nálunk szokatlan formalitás.

– Mesélj! – törte meg a pillanatot Ella.

Időközben terítéket is kaptam, levest is, igaz, a többiek előtt már a kávé is kihűlt, és bár éhséget nem éreztem, hagytam, hogy maga a szakácsnő, a jó öreg Róza szedjen nekem, miközben könnyes szemmel rám nézett, majd még homlokon is csókolt.

– Egyen, kedvesem!

Nem is gondoltam, mennyire hiányzott már a sok meleg hang, amit talán korábban észre sem vettem.

– Pozsonyban rettenetesen hideg van! – jelentettem ki, mire mindenki csodálkozva rám meredt. – Persze nem az időjárás miatt, hanem a bácsikáméknál. – Na, erre a nővéreim kuncogni kezdtek. – A nők finnyásak, a férfiak – itt megálltam egy pillanatra – gőgösek. Folyton úgy éreztem magam, mintha egy dráma közepébe csöppentem volna, ahol a dialógusokat előre megírták, de az alaphelyzetnél soha nem jutunk tovább, mert a bonyodalom illetlenségnek számít.

– És a katarzis? – kérdezte Emma nevetve, mire anyám azonnal közbeszólt.

– Kislányom! – de én nem törődtem vele.

– Az egyenesen botrányos! – ráztam meg a fejem, miközben még legyezni is elkezdtem magam, felháborodást színlelve. De aztán folytattam. – A téma mindig csak az időjárás és a társadalmi élet, mindaddig, amíg a nők jelen vannak. Mintha csak az újságok utolsó oldalai léteznének, az ottani rovatok. De amint felálltunk az asztaltól, előkerültek a sokkal izgalmasabb témák is.

– Mint például? – érdeklődött Ella.

– Politika, vadászat, és botrányok.

– Honnan tudod, ha nem voltál ott? – nézett rám hunyorogva Emma.

– Zavart engem ez valaha, ha valamit hallani akartam? – kérdeztem vissza pimaszul, mire a nővéreim nevetni kezdtek, apám pedig csak krákogott.

Emma és Ella sokat komolyodott, különösen így, férfiakkal a baljukon, most mégis úgy éreztem, visszacsöppentem az időben, cinkosan összepillantunk, és szókimondásom jól hatott rájuk. Vadócságomon ők sosem botránkoztak meg, mint a szüleim, inkább titkon összemosolyogtak, néha úgy éreztem, irigylik a bátorságomat. Volt is néhány kísérletem, hogy – ahogy apám fogalmazott – rossz útra térítsem őket egy-egy móka erejéig, de ezek a próbálkozásaim mindig kudarcba fulladtak. Akkor is, ha a kezdeti lelkesedés meg is volt. Ám amint eljött a pillanat, tevőlegesen, akkor mintha csak meghúztak volna egy belső féket, és elsőként Ella, majd Emma is visszalépett.

– Szép felismerés! – bólintott apám elismerően, mire felnéztem rá.

– És ez mit sem változott – álltam a tekintetét. Ó, mennyit készültem, egész úton mondatokat fogalmaztam, hogy majd jól megmondom neki, hogy felesleges volt elküldenie ilyen messzire, én bizony éppen az maradtam, aki voltam. De csak ennyire futotta, ennyit tudtam kipréselni magamból, és meg sem tudtam törni a hirtelen beállt csendet.

– Az élethez bátorság kell!

Mindannyian Bálintra néztünk. Egyrészt hálás voltam neki, hogy elterelte apám figyelmét rólam, másrészt megdöbbentett, amit mondott. Különösen, hogy az én gondolataimra reagálva tette ezt. Engem megerősítve. Ráadásul, a többieket elnézve, nem csak engem döbbentett meg váratlan megnyilvánulása. Belenéztem mélykék szemébe. Komoly volt, ahogy a mondat is, amit közölt. Vékony ajkait összezárta, arca rezzenéstelennek tűnt, nem is sejtettem, hogy lesz folytatás.

– Csak elég körülnézni itt Európában – szólalt meg ismét. – Változást csak a bátrak hozhatnak.

– Az asztalnál mi sosem politizálunk! – tromfolta le őt az apám, de aztán ismét rám nézett. – Igaz is, Lili, talán tudod, hogy mi volt a legfőbb oka, amiért a tervezett idő előtt haza kellett jönnöd.

Noha tudtam, kérdőn fordultam felé. Hallani akartam. Sejtettem, hogy nem a nővérem esküvője a legfőbb ok, ahogy Johanna születése miatt sem hozatott volna haza.

– Bár véleményem szerint biztonságban voltál a nővérem házában, édesanyád nagyon aggódott. – Nehéz volt elnyomnom magamban a mosolyt, amit ez a kép kiváltott. Szinte hallottam anyám kezdeti duruzsolását, amit aztán hangosabb kérlelés, később síró, jajgató könyörgés vált fel, amit persze apám megelégel, és elveit félretéve, a békesség kedvéért eleget tesz a kérésnek. – Ezért úgy döntöttem – éreztem, hogy megremeg a szám széle, de uralkodtam magamon. Higgye csak az apám, hogy ő döntött –, hogy jobb helyed van itthon mindaddig, amíg le nem csillapodnak a kedélyek – apám hátradőlt, krákogott egyet, mielőtt folytatta. – Legkésőbb Emma menyegzője után, remélhetőleg.

– Nem vagyok benne biztos, hogy addigra lecsillapodnának a kedélyek – fokozta ismét a helyzetet Bálint, apám szavait visszaidézve. – Franciaországban a forradalmárok elüldözték Lajos Fülöpöt, és kikiáltották a köztársaságot. Lehet, hogy Olaszországban csak a dohánykereskedelem miatt volt lázadás, és a szivarozó császárt ez érzékenyen érintette, mindenesetre Milánóban, Palermóban sorra kialakultak a tüntetések, és Ferdinánd amnesztiát hirdetett. Eltörölték a cenzúrát. Ez bizony már nem a dohányról szól – vázolta a tényeket olyan összefüggésben, ahogy arról a lapokban nem lehetett olvasni. – És Csehországban sem jobb a helyzet – folytatta, és bár láttam apámon, hogy nincs ínyére, hogy az asztalnál, ráadásul a család jelenlétében ilyen mélységekig kerül szó politikáról, Bálint nem hagyta szóhoz jutni. – Az emberek azt akarják, hogy a cseh nyelv legyen egyenértékű a némettel az iskolában, a hivatalokban, a közigazgatásban.

– A nyelv még hagyján, de ők ennél sokkal nagyobb lépést akarnak megtenni, nevesül Csehországból, Morvaországból és Sziléziából önálló, egyesített államot követelnek prágai központtal – szólalt meg András is, mire Ella megfogta a férje karját, és az apánkra pillantott. – Már csak idő kérdése, hogy nálunk is megszólal a nép Széchenyi mellett – fejezte be a gondolatmenetet.

– Ugyan már! – vette vissza a szót Bálint. – Nem vitatom, Széchenyi elképzelései nélkül nincs reformáció, de ő inkább egy gondolkodó, mint forradalmár!

– De lássuk be – vette vissza a szót András annak ellenére, hogy Ella továbbra is csitítani próbálta –, ezek a gondolatai igen jelentősek. Csak amit a magyar nyelvért tesz – nézett körbe, majd magyarázattal szolgált. – Egyévi jövedelmét ajánlotta fel a cél érdekében. De a híd, a vasút fontossága, vagy Wesselényivel karöltve az országgyűlés megreformálása, mind nagyon fontos lépései a fejlődésnek.

– Igen, András, de – emelte fel Bálint az ujját, belelendülve a szónoklatba – ide olyan emberre van szükség, mint Kossuth. Az ő radikális lendülete nélkül a nép nem mozdul. Az a tíz év, ami köztük van – mondta, majd megállt, mint aki számol –, tizenegy – helyesbített a szemöldökét megemelve, amitől mosolyognom kellett a téma ellenére is –, sokat jelenthet egy esetleges megmozdulást illetően. Széchenyi nem akar forradalmat.

– Kossuth igen? – kérdeztem, mire mindenki felém kapta a fejét.

– Igen!

Egymást néztük Emma vőlegényével, kizárva a többieket. Nem kellett odanéznem, hogy tudjam, anyám elsápad, a nővéreim kellemetlenül érzik magukat, mert nem tudnak mit kezdeni a helyzettel, apám elégedetlen, mert kicsúszott a kezéből az irányítás, de azt is tudtam, ezt perceken belül elfogadja és témát vált, vagy egyszerűen kisétál a helyzetből, amint lehet. De most egyikük sem érdekelt. András sem, aki jól láthatóan még mindig a helyét kereste, és bár hozzászólt, sőt mi több, vérszemet kapott, óvatosnak tűnt. Bár nem ismertem igazán, az jól látszott, hogy megpróbál egyensúlyozni a felesége és az apósa között, most pedig jobbnak látta, ha csendben marad, és az utolsó szót meghagyja Bálintnak. Maradjon az ő hangja a levegőben.

De a három férfi viselkedésénél sokkal jobban érdekelt, amit Bálint mondott. Talán nem is az, amit mondott, hanem ahogy mondta. És nem csak azért, mert ennél az asztalnál ilyen beszélgetésnek még nem voltam tanúja, és nem is azért, mert a mondatai után apám még mindig nem szólalt meg. Hanem azért, amit éreztem. Lenyűgözött.

Ez most nem az az ember volt, akivel egykoron az istállóban találkoztam, és nem azt az egy szót hallottam tőle lágy hangon, amit a lovam orrát simítva mondott. Mert igen, már a hangjára is emlékeztem, nem csak a kezére.

Nyeltem egy nagyot.

Ha más beszél a forradalomról, talán meg is ijedek, bár nem vagyok ijedős fajta. De ahogy ő szólt, az megnyugtatott. Még ebben a felfokozott helyzetben is, amikor nekem haza kellett jönnöm Pozsonyból, hogy a család biztonságban tudjon, amikor körülöttünk mindenhol tüntetéseket szerveznek, emberek vonulnak az utcákra, forradalmi a hangulat, és már csak idő kérdése, hogy nálunk is történjen valami, akkor is megnyugtatott ahogy beszélt.

– A párizsi forradalom híre már Bécsben van – folytatta, de mintha már csak nekem mondta volna –, onnan pedig már csak egy lépés, hogy Budára is megérkezzen.

– De hiszen, ha beszélünk róla, akkor megérkezett – provokáltam, mire ő összehúzta a szemét, mint akit elgondolkodtat, amit mondtam.

– A hír önmagában nem elég – bólintott, és tovább beszélt. – Hacsak nem szolgál példaként.

– Lilinek bizonyára jólesne, ha a hosszú utazás után átöltözhetne és körbejárhatná a birtokot – szólalt meg apám. Mindannyian felé fordultunk, csak Bálint tekintetét éreztem még mindig magamon. Talán akart még mondani valamit, de tudomásul vette, hogy ennél az asztalnál apám szava dönt. Ahogy én is hallottam apámat, azt is, amit mondott, és vele a szándékát is értettem, mégis nehezen mozdultam.

A leves időközben kihűlt, de nem voltam éhes. Bálintot figyeltem, aki letette a szalvétáját, és apám felé fordult. Pontosan tudta, hogy ennek a beszélgetésnek itt vége, és mielőtt bárki úgy érezhette volna, hogy apám beléfojtotta a szót, átvette az irányítást.

– Örömmel megnézem, mekkorát nőtt a csikó – mondta egészen más hangon, mint ahogy korábban beszélt. – Persze, ha csatlakozhatunk – nézett rám, miközben a menyasszonya kezéért nyúlt.

– Hát persze.

Magam sem értettem, miért töltött el ilyen nagy örömmel, hogy érdekli a lovam. Mindenesetre az utazás okozta fáradtságom elmúlt, és már siettem is, hogy mielőbb átöltözzem, és végre az istálló felé vehessem az irányt.

– És egyetlen fiatalember sem tűnt kedvedre valónak? – tért vissza újra és újra Ella az őt leginkább foglalkoztató kérdéshez, miközben már a régi szobámban a gardróbom és a nagy tükör között ingáztam.

– Nem – ráztam meg sokadszorra is a fejemet. – Mindenki, aki csak látogatását tette a bácsikámék kastélyában, talpig úriember volt.

– Hát akkor mi a baj?

– Mind tökéletesen viselkedtek.

– Nem is értelek – szólalt meg Emma is. Az ágyamon ültek, és nézték, ahogy kirángatom a szekrényemből azokat a ruhákat, amik viselésére már olyan nagyon vágyódtam, amiknek ugyan szappan- és levendulaillatuk volt, keveredve a levegőtlen szekrény állott szagával, engem mégis másra emlékeztettek.

Nem is törődve kérdéseikkel, az orromhoz emeltem az erdő, az istálló, az eső emlékét idéző kelméket, és belefúrtam az arcomat a puha anyagba.

– Lili! – sürgetett Ella. – Figyelsz te ránk egyáltalán?

– Hát persze! – nevettem, és az ölébe hajítottam, ami a kezemben volt, majd derékig behajoltam a nagy szekrény mélyére a csizmámért.

– A mama biztosan nem is sejti, hogy itt tárolod azokat az istállószagú lábbeliket! – nevetett Emma anyánkat idézve.

– Pozsonyban biztosan nem engedhetted meg ezt magadnak – tette hozzá kisebbik nővérem, végignézve rajtam, amint kimászva a szekrényből, kócosan, alsóruhában, mezítelen lábbal, kezemben egy pár csizmával állok.

Én is végignéztem magamon, és felnevettem, majd közéjük vetettem magam az ágyamra.

– Ó, Lili – fintorgott Emma –, neked máris lószagod van! – fogta be az orrát, persze túlozva, hiszen erről szó sem volt. De ekkor már mind a hárman az ágyamon hevertünk hanyatt, a plafont nézve.

– Te mit sem változtál, ugye, Lili? – kérdezte váratlanul Ella.

– Nagyon remélem – vágtam rá. Már nem nevettünk. – De nézzetek körül, semmi más sem változott. Mintha itt a birtokon megállt volna az idő – mondtam, de aztán észbe kaptam. – Leszámítva, hogy többen lettünk – kuncogtam Ella kislányára gondolva. – Johanna nagyon édes teremtés – ragadtam meg a nővérem kezét –, és Bálint is.

– Ő is édes? – kuncogott Ella, mire felé csaptam. Persze hogy nem ezt akartam mondani, de ekkor már újra mindhárman nevettünk.

Aztán felültem, és a még mindig hanyatt fekvő nővéreimet néztem.

– Megtaláltátok a boldogságot, és ehhez nem kellett messzire utaznotok, unalmas, jól nevelt fiatalemberekkel teáznotok, miközben a semmiről beszélgettek és pontosan tudjátok, hogy a viselkedés nem nektek, hanem a bácsikánknak szól. Néha olyan érzésem volt, hogy akiket a bácsikánk a kastélyába invitált a lányaihoz, vagy éppen hozzám, mind a nénikénknek próbál imponálni, a bácsikánknak megfelelni, és rólunk tudomást sem vesznek.

– És te? – kérdezte Ella, jól ismerve engem.

Elnevettem magam, de aztán megráztam a fejem.

– Itthon persze faképnél hagytam volna őket akár a mondat közepén, de ott ezt nem tehettem meg. Kedvesen kortyolgattam a teámat, és csevegtem az időjárásról, vagy a legutóbb látott színdarabról.

– Nem a te világod – jegyezte meg Emma.

– Ne is mondd! – vágtam csípőre a kezem. – Azt hiszem, a teát egy életre megutáltam.

– Viszont a mama szerint ennyi idő alatt biztosan megtanultál franciául.

– Ó, igen és így botrányos szerelmes verseket és regényeket olvashatok anélkül, hogy kivenné a kezemből – nevettem, miközben cinkosan a nővéreimre sandítottam.

– Hát – kezdte Emma hezitálva –, ha időnként felolvasol nekünk belőle, akkor nem árulunk el.

Ismét közéjük vetettem magam, és csak nevettünk.

– Jó újra itthon! – jegyeztem meg, de aztán ismét felugrottam és öltözni kezdtem. – Ne várakoztassuk meg a többieket. És lovagolni is akarok, és különben is, még el sem meséltem nektek, hogy mit tudtam meg! – mondtam, de közben már a ruhámat rángattam magamra. – Pozsonyban egyedül még csak fel sem öltözhettem – morogtam.

– Ne tereld el a szót, Lili! – szólt Ella. Ekkor már mindketten ültek és várták, hogy mit tudtam meg, de egyelőre nem szóltam. Amikor végre a csizma is rajtam volt és a hajamat is rendeztem, elégedetten megálltam előttük.

– Nos, nem éppen így festettem – kezdtem. – A ruhámat gondosan kiválasztották, a táncrendemet összeállították, a bálokra alaposan felkészítettek. Ahogy a bácsikám fogalmazott, figyelemre méltó fiatalemberek előtt viselkedjem hozzájuk méltón – nagyot sóhajtottam, miközben leakasztottam a lovaglópálcámat és a kesztyűmet a szekrény oldaláról, és mielőtt folytattam volna, az orromhoz emeltem őket. Elmosolyodtam. Ennek végre nem volt szappanszaga.

– Folytasd! – sürgettek a lányok szinte egyszerre.

– Egy-egy bálra hetekig tartott a készülődés. Minden délután megérkezett Manfred, a bécsi tánctanár és Eliza grófnő, aki etikettet okított. Utáltam az egészet, és bármennyire próbáltam is leplezni az érzéseimet, a véleményem az arcomra volt írva. Ezt a nénikénk mondta. De nem csak nekem.

– Hanem?

– A bácsikánknak is. Nem sokkal egy soron következő bál előtt, egy este mesélte neki, és persze nem tudták, hogy minden szavukat hallom.

– És? – Ella és Emma egészen közel húzódott hozzám, sejtve, hogy ennél azért több is elhangzott. Különben is, hogy az érzelmeim jól leolvashatóak az arcomról, azt mindenki jól tudta.

– A nénikénk azt is mondta, attól tart, a viselkedésem veszélyes lehet a lányaikra nézve. Mert mi lesz, ha jelenetet rendezek, ha megelégelem az est során az etikett szabályainak betartását, és valami megbotránkoztatót teszek, mint például azon az esten, amikor vitába keveredtem az egyik vendéggel, ráadásul egy férfi vendéggel a vacsoraasztalnál, és még a szalvétámat is odacsaptam, miközben arról beszéltem, hogy felháborít, hogy a nők nem járhatnak egyetemre, pedig éppúgy érthetnének a pénzügyekhez, mint a férfiak, hiszen remek megérzéseik vannak, valamint éppúgy gyógyíthatnának, mint a férfiak, hiszen empatikusak, mire azt a választ kaptam, hogy talán éppen ezért nem. Mert a nők megérzésekkel, empátiával, egyáltalán, érzelmekkel közelítik meg azokat a fontos dolgokat, amiknél ezeknek helye nincsen. Na, ekkor csaptam oda a kezemben lévő damasztot az asztalhoz.

– És ha jól sejtem, mindenkit megbotránkoztattál vele – bólintott Emma.

– Nos, igen – húztam fel a vállamat.

– Folytasd!

– Aztán a nénikénk azt is mondta a fejét ingatva, hogy már érti, miért aggódott a testvére, azaz az apánk – tettem hozzá – a férjhezmenetelemet illetően, és igaz, ő ígéretet tett neki, hogy egyrészt megnevel, másrészt gondoskodik a megfelelő kérőről, de tart tőle, hogy az ígérete elhamarkodott volt.

Elhallgattam, mielőtt a lényegre tértem. Mert hát, ami eddig elhangzott, abban nem volt semmi új.

– Már éppen azt hittem, a beszélgetésük itt véget is ért, de ekkor a nénikénk újra megszólalt. Tudtam, hogy csak a baj származik abból, ahogy a testvérem házasodott – idéztem, amit mondott. – Nagyon kedves teremtés a sógornőm, de lássuk be, semmit nem tudunk róla. Sosem firtattuk, ahogy azt sem – egy pillanatra elhallgattam, és a nővéreimre néztem, hol az egyik, hol a másik tekintetét keresve, és éreztem, hogy könnybe lábad a szemem, de összeszedtem magam, és folytattam. – Azt mondta, soha senki nem firtatta azt sem, hogy az a gyermek… De képzeljétek, nem fejezte be a mondatot – meséltem a nővéreimnek. – A bácsikánk leállította, és azt mondta neki, hagyjuk ezt, mire a nénikénk annyit még hozzátett, hogy egy gyerek nem jelenik meg csak úgy a semmiből.

– Milyen gyerek? – kérdezte óvatosan Ella. – Kire gondolhatott?

– Ella! – meredtem rá. – Hát kire? Mégis, mit gondolsz, kire? – hüledeztem. – Rám! – böktem a mellkasomra nagy hévvel. – Ez nyilvánvaló, nem?

– Mondott ilyet? – kérdezett Emma is.

– Nem, de…

– Lili, ez megint csak feltételezés – vette vissza Ella a szót, nem törődve Emmával, aki még kérdezett volna valamit.

– Tudjátok jól, mit érzek – folytattam –, amióta csak az eszemet tudom. De senki nem mond semmit. De ezek az apró elszólások mégiscsak megerősítenek abban, hogy a feltételezésem nem ok nélkül való. Ráadásul – éreztem, hogy elöntenek az indulataim, hallottam magam, és igazán nem akartam megemelni a hangomat, de már késő volt – engem küldött el az apánk, nem? Le akart állítani, azt akarta, egyszer s mindenkorra fejezzem be a nyomozást! Csak arra nem gondolt, hogy a tényeken a távolság nem segít. Ráadásul éppen a nővéréhez küldött, aki még mindig firtatja, amibe vélhetően őt sem avatta be az apánk, és ettől még kíváncsibb.

– Képzelődsz! – ingatta a fejét Ella. Én pedig mélyen a szemébe néztem, de aztán észrevettem Emmát, aki időközben visszaült az ágyamra, és a padlóra meredt, mint aki a szőnyeg mintája között keres valamit.

– Emma? – szóltam, de ő nem reagált. Mint aki meg sem hallja, hogy szólítottam. – Emma!

– Mi az?

– Mire gondolsz?

– Ugyan, semmire, csak… csak eszembe jutott valami. De nem érdekes.

Pontosan tudtam, hogy kár is lenne firtatni. Emma olykor elmerengett, különösen, amikor az anyánkat ábrázoló festmény előtt ácsorgott. Ezen gyakran rajtakaptam. Csak állt és nézte, mint aki folyton keres rajta valamit. De bármikor is kérdeztem, miért nézi, vagy mit lát, mire gondol, csak legyintett és azt mondta, hogy ha lenne anyánkról több festmény is, akkor nem csak ezt bámulná folyton.

– Igazán kiverhetnéd a fejedből ezt az ostobaságot! – szólalt meg Ella. – És mielőtt azt mondod, hogy a nénikénk mondatai újabb bizonyítékként szolgálnak, hát elárulom. Nem! – mondta határozottan. – Tény, hogy anyánk családjáról szinte semmit sem tudunk, de ez a nénikénket mindössze annyiban érdekli, hogy retteg tőle, hogy a tökéletes családjának hírnevével történik valami. De apánk több mint húsz évvel ezelőtt vette el a mamát, talán neki is ideje lenne túllépnie azon, hogy nem hozzáillő asszonyt hozott a házhoz.

– Elég! – állt fel Emma. – Csupa feltételezés és tudatlanság, amin rágódunk. Nem csoda, hogy a papának is elege volt ebből, mielőtt elküldött – pillantott rám ellenségesen, de azon nyomban meg is enyhült az arca. – Ahelyett, hogy annak örülnénk, hogy újra mind itt vagyunk. Azt pedig ne feledjétek, hogy anyánk és apánk mögött több mint két évtized áll, az idő próbáját kiállták, és ez nem függ össze azzal, hogy ki milyen családból származik. Az ő házasságuk a szerelmükön alapult, és tessék, még most is boldogok.

– Igazad van – bólintott Ella. – Talán ez az oka, hogy Andrást a kezdetektől hagyták udvarolni.

– Azért ő nem mondható rossz partinak – jegyeztem meg.

– Valóban nem az, de a nénikénknek bizonyára nem lenne elég jó ő sem.

– Neki nem, de az kit érdekel – nevettem, majd Emmára néztem. – És mi a helyzet Bálinttal? Ő jó parti?

Emma elmosolyodott, mélyet sóhajtott, és lehunyta a szemét. Láttam rajta, hogy bár tudta pontosan, mire kérdeztem rá, ő Bálint egészen más erényeire gondolt. De aztán rám nézett, és mintha csak készült volna, belevágott.

– Régi arisztokrata családból való, de nem is annyira a vagyona, mint a közügyekben betöltött szerepe a figyelemre méltó, bár a nagyapjának mintagazdasága van Békés vármegyében. Az apja azonban visszatért a családi hagyományokhoz, és Arad vármegyében vállalt jegyzői hivatalt. A fiát, Bálintot is a jogi pálya felé terelte, aki a tanulmányai befejeztével egy évet töltött a pozsonyi királyi táblán, hogy teljesítse jogi gyakorlatát, majd miután kitüntetéssel zárta vizsgáit, az országgyűlésben vállalt szerepet belügyi tanácsosként.

– Ó – nyögtem ki, mert más elismerő mondat nem jött a nyelvemre. – És most?

– Ezt hogy érted?

– Mihez kezd messze a szülői birtokoktól, és Aradtól is? És hát Pest is majd’ egy órányira van. Vagy elköltöztök?

– Igaz is, te ezt nem tudhatod – ragadta meg Emma a karomat, és lelkesen mesélni kezdett. Úgy tűnt, a jövőt már alaposan megtervezték a nővérem elégedettségére. – Nem megyünk sehová. Ugyan szó volt róla, hogy elköltözünk a fővárosba, Bálint le is ült Ybl Miklóssal.

– Miért? – néztem rá értetlenül.

– Sokak szerint a Nemzeti Múzeum mögötti terület alkalmas lenne a felvirágoztatásra, ahogy néhányan mondják, amolyan mágnásnegyed kialakítására. Ha Károlyi Györgynek megfelelt, és ott palotát építtetett magának, akkor nekünk is jó lehet – biccentett mókásan –, Ybl Miklós pedig Bálint szerint nagyon tehetséges ifjú építész.

– Képzeld, Pollack Ágostonnal építészeti intézetet alapított – szólt közbe Ella is lelkesen, én pedig úgy éreztem, teljesen le vagyok maradva. Zavaromat a nővéreim is érzékelték, és miközben végre elkészültem az öltözködéssel és elindultunk, hogy csatlakozzunk a család többi tagjához, tovább meséltek egymás szavába vágva.

– Pollack Ágoston Pollack Mihály fia – szolgált magyarázattal Emma.

– Tudod, ő tervezte a Nemzeti Múzeumot – fűzte hozzá Ella, és nekem rémlett is, hogy a lapok beszámoltak a nagyszabású építkezésről.

– Elkészült? – kérdeztem sután.

– Igen, még tavaly – mosolygott Ella a fejét csóválva. – Anyánk már mondaná, hogy Ó te lány, te lány, a lovaglással kirázkódik minden tudás a fejedből.

Ezen aztán mindhárman jót nevettünk. De aztán megrángattam Emma karját, hogy folytassa, és persze nem az építészek érdekeltek, hanem Emma jövője.

– De végül úgy döntöttünk, hogy jobb nekünk itt a városban, és Bálint néhány hónappal ezelőtt a Városháza mellett végre kitette veretes cégérét – hadarta Emma a lépcsőn lefelé menet, mint aki attól tart, nem lesz ideje minden részlet ecsetelésére –, egy gyönyörűen kidolgozott réztáblát, Békéssy Bálint ügyvéd felirattal – hunyta le a szemét a nővérem, büszkén maga elé képzelve a látványt –, domború paragrafusjellel – nézett rám újra lelkesen.

Időközben leértünk a hallba, de nem az a kép fogadott, amire számítottunk.

A délután nem éppen úgy alakult, ahogy azt reméltem. Miközben rendbe szedtem magam, és miközben a nővéreimnek a pozsonyi életről meséltem a gardróbom és a nagy tükör között, Bálint üzenetet kapott.