JAMES PATTERSON

& J.D. BARKER

A MADÁRTOLLAS GYILKOSSÁGOK

James Patterson – J.D. Barker: The Coast-to-Coast Murders

Copyright © 2020 by James Patterson

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Patterson – J.D. Barker: The Coast-to-Coast Murders

Little, Brown and Company Hachette Book Group, New York, 2020

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-906-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-907-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Müller Péter

Borítófotó: Orbánhegyi Adrienn

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: krimi, thriller

ELSŐ RÉSZ
LOS ANGELES, KALIFORNIA

„A tudat nem más, mint egy vékony üveg.”

Dr. Barton Fitzgerald

1.
MICHAEL

Hol leszel, amikor véget ér az életed?

Én egy élelmiszerboltban voltam, és a mangók között válogattam.

Tizenhat perccel ezelőtt felhívott az a nő, aki az alattam lévő lakásban lakott Wilshire Village-ben, egy hatalmas, jellegtelen, mustársárga épületben a Broadway közelében, a Glendale Streeten, egysaroknyira Wilshire-től, Los Angelesben.

Ott hagytam a kosaramat a gyümölcspult előtt, és futva tettem meg a tíz háztömbnyi távolságot. Amikor zihálva és leizzadva hazaértem, a postás az előcsarnokban állt, és a postaládák alatt összegyűlt és egyre növekvő tócsát bámulta. A keskeny patak egyenletesen csorgott lefelé a lépcsőn, és elöntötte a földszinti falmélyedést.

Elrohantam a postás mellett, felszaladtam a lépcsőn, gondosan ügyelve arra, hogy ne csússzak el.

Amikor odaértem a lakásom ajtajához, megcsörrent a telefonom. Megint a szomszéd keresett.

– Látom, Mrs. Dowell. Biztosan kilyukadt az egyik cső.

Láttam már ilyet télen, a keleti parton, de nem sejtettem, hogy ez Kaliforniában is megtörténhet.

A víz kifolyt az ajtóm alatt a folyosóra, és tócsába gyűlt a lépcsőfordulóban.

– Michael? Folyik lefelé a falamon, és csöpög a plafonról is – mondta Mrs. Dowell. – A festményeim, a bútoraim… Felhívta a házmestert?

Megkerestem a kulcsom, bedugtam a kulcslyukba, és kinyitottam a hevederzárat.

– Azt hittem, maga már felhívta.

– Miért hívtam volna fel? A maga lakása.

Azért, mert a házmester fél órával ezelőtt ideért volna, és elzárta volna a vizet.

– Amint letesszük, azonnal felhívom, Mrs. Dowell. Megígérem.

Kitártam az ajtót, és beléptem. A villanykapcsoló felé nyúltam, de jobb belátásra tértem, mert majdnem félcentis vízben álltam.

Mrs. Dowell felsóhajtott.

– Ki fogja megtéríteni a kárt?

A keményfa padló csillogott a lenyugvó nap fényében. A víz befolyt a hálószobából a nappaliba, végigfolyt a folyosón, és kifolyt a bejárati ajtón.

Csobogást hallottam.

– Azt hiszem, a fürdőszobából jön – mondtam a szomszédomnak.

– Nem válaszolt a kérdésemre – közölte Mrs. Dowell.

– Kifizetem a kárt, emiatt ne aggódjon!

– A festményeim felbecsülhetetlen értéket képviselnek.

Láttam a festményeidet. Együtt kimegyünk a bolhapiacra, és veszünk másikat.

Csak a hálószobában volt padlószőnyeg. Végigtocsogtam rajta, és vizenyős lábnyomokat hagytam magam után.

Amikor beléptem a fürdőszobába, megállapítottam, hogy a víz a mosdóból és a kádból folyik, átbukott a fehér porcelánon.

– Most leteszem, Mrs. Dowell, és felhívom a házmestert. Később visszahívom.

Megfordultam, és benéztem a hátam mögött lévő hálószobába. Tudtam, hogy nem hagytam nyitva a csapokat, tehát valaki más csinálta.

A megnyúlt árnyékokat leszámítva a szoba üres volt.

Ismét a mosdó felé fordultam, és elzártam a csapot.

Az a valaki beletömött egy törülközőt a lefolyóba, hogy elzárja a víz útját.

Ekkor futásnak kellett volna erednem, és el kellett volna hagynom a lakást. Bárcsak így tettem volna, mert ami ezután következett, sokkal rosszabb volt annál, mint hogy egy idegen betört hozzám.

Odaléptem a kádhoz, és az alkonyi fényben benéztem a hullámzó vízfelszín alá. Egy gyönyörű arc nézett vissza rám. A nő zöld szeme és a szája nyitva volt, szőke haját lágyan ringatta a sodrás.

Döbbenten meredtem a kádamban heverő meztelen és élettelen lányra. A bőre hibátlan volt, csak az orrán virított néhány halvány szeplő.

Egy idő után elzártam a csapot, de nem emlékeztem a mozdulatra. Csak arra emlékszem, hogy leültem a kád szélére, és levegő után kapkodtam.

2.
MICHAEL

A telefon rezegni kezdett a kezemben. Megint Mrs. Dowell keresett.

Kinyomtam, és felhívtam valaki mást, de nem a házmestert.

A húgom a harmadik csörgésre felvette.

– Gondoltam egy számra egy és öt között.

– Ne most, Meg! Történt valami…

– Ismered a szabályokat, Michael. Válassz egy számot!

Megcsóváltam a fejem.

– Meg, ez most tényleg…

– Van fogalmad róla, hányszor hívtalak a múlt héten? Egyszer sem vetted fel, és nem hívtál vissza. Arra sem vetted a fáradságot, hogy küldj egy sms-t azzal a szöveggel, hogy „helló, még élek, de nem érek rá” – darálta Megan, és levegővétel nélkül folytatta: – Tizenkilencszer. Hogy bánhatsz így a húgoddal? Jövő hét kedden lesz dr. Bart temetése, és te éppen most válsz köddé? No bueno, bátyókám. Dr. Rose nem száll le rólam. „Hol van a bátyád? Hazajön? Beszéltél vele? Ugye ő is itt lesz?” Már az is elég nagy baj, hogy nem beszélsz vele, de engem végképp nem zárhatsz ki az életedből. Tudom, hogy nem akarsz eljönni a temetésre, de muszáj, Michael. Nélküled képtelen vagyok végigcsinálni. Tudom, hogy nem voltatok jóban dr. Barttal, de ha nem jössz el, meg fogod bánni. Az efféle dolgok az élete végéig üldözik az embert. Meg fogod bánni, és nem tudod visszacsinálni. Ha magad miatt nem akarsz eljönni, akkor gondolj dr. Rose-ra! Tudom, hogy néha elviselhetetlen, de ő nevelt fel bennünket, és teljesen összeomlott. Alig tudja tartani magát. És a külsőségekre is gondolnunk kell. Mit fognak szólni az emberek, ha nem leszel ott? Tudod, hogy az egyetemi alkalmazottak és a kollégái imádnak pletykálni. Nincs szüksége erre…

– Megan…!

– Ha azt mondod, hogy itt leszel, abbahagyom. Nem fogom többet szóba hozni. Azt sem bánom, ha tíz éven keresztül nem köszöntesz fel a születésnapomon. Ez túlságosan fontos ahhoz, hogy…

– Három.

Megan elhallgatott.

– A háromra gondoltál.

– Ezt hogy csinálod?

– Hallgass végig, Meg! Történt valami.

– Jól vagy?

A lány üres tekintettel bámult vissza rám a kádból, a hullámzó víz eltorzította az arcvonásait, sápadt bőre halványan világított. Nyugodtnak és békésnek látszott. Még sohasem láttam ilyen szép zöld szempárt. A szájából felemelkedett egy buborék, és szétpukkant a felszínen.

Nem voltam jól. Egyáltalán nem.

– Egy lány fekszik a kádamban.

– És ez rossz hír? – kérdezte Megan.

– Elöntötte a víz a lakásomat, Mrs. Dowell… nem tudom, ki ez…

Összefüggéstelenül buktak ki a számból a szavak, és olyan hevesen vert a szívem, hogy azt hittem, mindjárt kiugrik a helyéből.

– Hűha! Lélegezz mélyen, Michael!

Vettem két mély lélegzetet.

– Ez a lány halott, Meg.

A húgom hallgatott.

– Nem… nem tudom, ki ez.

A húgom még mindig hallgatott.

– Meg?

– Ugye csak szórakozol velem? Mint akkor, amikor azt mondtad, hogy elgázoltál egy fickót a kamionparkolóban Kansas Cityben, mert egy New Kids on the Block-póló volt rajta. Vagy amikor azt mondtad, hogy találtál egy alvó kurvát a kamionod vezetőfülkéjében, és úgy döntöttél, hogy megtartod. Vagy amikor azt mondtad, hogy felvettél egy stoppost Nevadában, és Utah-ban, Coloradóban és Missouriban raktad ki. Most nincs időm a vicceidre, Michael. Közölnöm kell dr. Rose-zal, hogy eljössz a temetésre.

– Nem… nem tudom, hogy halt meg. Ránézésre nem tudom megállapítani. Látszólag nincs semmi baja. Úgy néz ki, mintha aludna, de mivel a víz alatt van, nyilván nem alszik. Nem lélegzik. Nem akarok hozzáérni. Tudom, hogy nem szabad, és nem is értem hozzá.

– Jézusom, te komolyan beszélsz? Felhívtad a rendőrséget?

– Téged hívtalak.

– Azonnal fel kell hívnod a rendőrséget. Tedd le a telefont, és hívd fel őket!

Engedelmeskedtem.

3.
MICHAEL

– Felvehetek egy másik nadrágot?

Az apró nappalim kanapéján ültem.

Garrett Dobbs nyomozó a sarokban állt, felpillantott a telefonjáról, és összeráncolta a szemöldökét.

– Tessék?

– Amikor leültem a kád szélére, átázott a nadrágom és az alsónadrágom. Átöltözhetek?

– Nem, majd később – felelte Dobbs. – Mondja el újra az egészet! Kezdje ott, amikor ma délután elhagyta a lakást!

A nyomozó ránézésre a harmincas évei vége felé járhatott. Barna haja oldalt rövidre volt nyírva, a tetején hosszabb volt, és kissé borzas. Fekete pamutpulóvert, farmert és fekete bakancsot viselt. A jelvénye a nyakában lógott egy fémláncon. A derékszíjára csatolt fegyvert nem is próbálta elrejteni. Nem értettem a fegyverekhez, ezért nem ismertem fel a típusát. Fekete volt, és valószínűleg nem volt olyan nehéz, mint amilyennek látszott.

A nyomozó ismerősnek tűnt, de beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, honnan.

– Maga futballjátékos volt, igaz? A Syracuse csapatában. Futójátékos, ha jól emlékszem.

A nyomozó megint a telefonjával volt elfoglalva, és kifejezéstelen arccal felpillantott.

– Talán New York-i? Los Angelesben kevés Syracuse Orange-rajongó van.

– A Cornellre jártam.

Dobbs bólintott.

– A Big Red csapat, igaz?

– Nem igazán. Az első évben otthagytam az egyetemet.

– Tudomásom szerint nem kell diploma ahhoz, hogy az ember rajongó legyen.

– Még nem beszélt a szüleimmel. Szerintük akinek nincs diplomája, az semmit sem ér.

– Ez elég kemény.

– Maga nagyon gyors volt. Azt hittem, profi játékos lesz.

Egy másik nyomozó, aki nem mutatkozott be, vigyorogva közbevágott:

– Dobbs 4,27 másodperc alatt futotta le a negyven yardot, ugyanúgy, mint Deion Sanders. Ő volt a Syracuse leggyorsabb játékosa, amíg nem szakította el az Achillesét. Azóta csak a normális emberek tempóját bírja.

Dobbs leengedte a telefonját.

– Kétszer is elszakítottam. Egyszer az egyetem első évében, egyszer pedig az utolsóban. Amikor az NFL toborzói eljöttek hozzánk, romlott áruként tekintettek rám. Úgy sétáltak el mellettem, mintha ott sem lettem volna. A múltbéli…

– A múltbéli teljesítmény nem meghatározó a jövőbeli eredmények szempontjából – vette át a szót a másik nyomozó. – Mindig ezt mondogatja. Szerintem olyan, mint egy bank reklámja.

– Ez a mondat állt a nevem mellett a toborzó papírján – magyarázta Dobbs. – Valószínűleg megragadt. Ha az ember egyszer ilyesmit hall magáról, sohasem felejti el. Az edző nem rakott ki a csapatból az utolsó évben, hogy ne veszítsem el az ösztöndíjamat, de azt az évet a kispadon töltöttem, és mindannyian tudtuk, hogy a futballkarrieremnek befellegzett.

– Wilkins! – mondta az egyik nyombiztosító, aki az ágyam mellett állt.

A másik nyomozó, Wilkins, átvágott a szobán.

Dobbs ismét felém fordult.

– Kiváló az emlékezőtehetsége. 2001-ben játszottam utoljára. Jézusom, már majdnem tizenhét éve volt!

– Bizonyos dolgok valószínűleg megragadnak az emberben.

Ránéztem a nyombiztosítóra. A hálószoba nyitott ajtaján keresztül láttam, hogy lehajol, és a kesztyűs kezével felemel egy női táskát az ágyam túlsó végéről, azután óvatosan letette az összegyűrt katonai pokrócomra. Nem vettem észre a táskát, amikor hazajöttem. A férfi megint lehajolt, és felemelt egy apró, fekete ruhát, egy fekete bugyit és egy melltartót és végül egy fekete magas sarkút, és mindet gondosan lerakta az ágyra. Egy másik nyombiztosító számokkal ellátott táblácskákat helyezett melléjük: 4, 5, 6, 7, 8 és 9. Azon töprengtem, hogy az 1-es, 2-es és 3-as táblákat hol helyezhették el. Egy harmadik nyombiztosító gondosan lefényképezett mindent, többféle szögből.

Miközben én a nyombiztosítókat figyeltem, Dobbs engem figyelt, és beírt még valamit a telefonjába.

– Azt mondta, hogy nem ismeri ezt a lányt, igaz?

– Nem ismerem.

Félrebillentette a fejét.

– Eléggé úgy tűnik, hogy ismeri.

– Nem ismerem – ismételtem meg újra. – Fogalmam sincs, kicsoda.

Dobbs a bejárati ajtó felé biccentett.

– Nem találtunk erőszakos behatolásra utaló nyomokat. Azt mondta, hogy az ajtó zárva volt, amikor hazajött, igaz?

– Igen, zárva volt.

– A hevederzár, az ajtózár vagy mindkettő?

– Csak a hevederzár. A másikkal nem szoktam bajlódni.

Két nyombiztosító a vizet takarította fel nagy, sárga szivacsokkal, amelyeket fehér vödrökbe csavartak ki. Az egyik vödör oldalán fekete, nyomtatott betűkkel az ügyszám, a családi nevem, a címem és a 2-es szám szerepelt egy papír ragasztószalagon. A másik vödrön is ezek az adatok szerepeltek, csak a 3-as számmal. Egy harmadik nyombiztosító valószínűleg cseppenként megvizsgálta a vizet egy laborban a mikroszkóp alatt.

– Hé, Dobbs! Sikerült azonosítanunk. – Wilkins, aki a női táska tartalmával volt elfoglalva, felemelt egy jogosítványt. – Alyssa Tepper. Huszonkét éves. Burbankben lakik.

Dobbs felém fordult.

– Alyssa Tepper. Mond magának valamit ez a név?

Megráztam a fejem.

Wilkins füttyentett egyet.

– Hé, ide nézz! – Felemelt egy baseballkártyát. – Ez egy 1936-os Joe DiMaggio, World Wide Gum kiadás.

Dobbs odament hozzá.

– Értékes?

– Kifogástalan állapotban körülbelül kilencvenezret ér, de ennek sérült a hátoldala. Hiányzik róla egy papírréteg, és a bal sarka le van szakadva. Így is ér valamit, de nem olyan sokat.

Wilkins letette a kártyát az ágyra a többi holmi mellé, amelyeket a táskában talált.

Dobbs odahajolt hozzá, és a fülébe súgott valamit.

Wilkins bólintott, elővette a telefonját, és felhívott valakit.

Ismertem azt a baseballkártyát.

4.
MICHAEL

Találtak egy kulcsot Alyssa Tepper táskájában, ami beleillett a hevederzárba.

Ez két órával ezelőtt történt.

Amikor a házmester végre megérkezett, a lakásom ajtaja előtt álló egyenruhás rendőrök nem engedték be. Vetett rám egy értetlen pillantást a folyosóról, és elfordítottam a fejem.

A vizet feltakarították, és elcipelték a vödröket.

Dobbs a hálószobámban vagy a fürdőszobában tartózkodott. Mindkét helyiség ajtaját becsukta, ezért egyikbe sem láttam be. Rajta kívül még legalább egy tucatnyi ember volt odabent.

Engem otthagyott a kanapén. Az ajtóm előtt álló rendőröket, akik nem engedték be a házmestert, valószínűleg megbízta azzal a feladattal, hogy ne engedjenek ki.

Amikor a hálószobám ajtaja végre kinyílt, az orvos szakértői intézet két női munkatársa kigurított egy hordágyat, amelyen egy fekete zsák hevert becipzárazva.

Dobbs is visszajött a nappaliba, megvárta, amíg kitolják a hordágyat a bejárati ajtón, azután leült mellém a kanapéra.

– Még mindig vizes a nadrágja?

– Nyirkos, de nem baj. Jól vagyok.

Dobbs a kezembe nyomott egy farmert, egy alsónadrágot, egy pár zoknit és végül egy elnyűtt Big Red-pólót. Az összes holmi a hálószoba padlóján heverő bőröndből származott. A nyomozó mögött egy nyombiztosító állt egy nagy, átlátszó zsákkal a kezében.

– Öltözzön át ezekbe, és a levett ruhákat dobja a zsákba! – mondta Dobbs. – Van valami a zsebeiben?

– Ezt már kétszer megkérdezte, és mind a kétszer nemmel válaszoltam. Az egyik őrmester átkutatta a zsebeimet, mielőtt maga megérkezett.

A nyomozó ránézett a farmeromra.

– Fordítsa ki őket! Ellenőriznem kell.

Bosszúsan felsóhajtottam, de engedelmeskedtem. Tudtam, hogy csak a munkáját végzi.

Dobbs elégedetten bólintott, és odaintett a nyombiztosítónak, aki odalépett mellém, és kinyitotta a zsák száját.

Összeráncoltam a szemöldököm.

– Itt öltözzek át?

– Ha szégyellős, kimehetünk a folyosóra vagy a konyhába. A fürdőszobába és a hálószobába nem léphet be.

Eszembe jutott, hogy a házmester kint áll a folyosón, és azóta feltehetően többen is csatlakoztak hozzá, valószínűleg Mrs. Dowell is. Hátat fordítottam Dobbsnak, és levetkőztem. Az összes ruhámat beletettem a zsákba, és felvettem azokat, amiket a nyomozótól kaptam.

A nyombiztosító összehúzta a zsák száját, azután elővett egy alkoholos filctollat, és felírta rá a nevemet, az ügyszámot és a 47-es számot. Az ágyam mellett heverő cipőm a 8-as és a 9-es számot kapta. Ez azt jelentette, hogy rengeteg volt a bizonyíték, és a többségét még nem is láttam.

A nyitott ajtón keresztül benéztem a hálószobába. A fiókokat kihúzták, a matracokat lecsupaszították, a szekrényemből mindent kipakoltak, és a különféle sportszereket, fotóalbumokat és dobozokat, amelyekből még nem pakoltam ki, mióta beköltöztem, a fal mellé hordták.

Wilkins észrevette, hogy mit csinálok, és becsukta az ajtót.

Dobbs megkért, hogy üljek vissza a kanapéra.

– Volt valaki a lakásban, amikor maga elment? – kérdezte.

Ezt már egy tucatszor elmondtam, és nemcsak neki, hanem azoknak a rendőröknek is, akik elsőként kiértek. Megint arra gondoltam, hogy csak a munkáját végzi. Vettem egy mély lélegzetet, és az elejénél kezdtem:

– Tegnap éjjel későn értem haza, és délután kettőig aludtam.

– Hol volt tegnap éjjel?

– Dolgoztam.

Dobbs ránézett a telefonjára.

– Maga kamionsofőr, igaz?

Bólintottam.

– A Nadler Distribution alkalmazottja vagyok. A cég a Wilshire Boulevard közelében van. Bort szállítok Kaliforniából a keleti országrészbe. A célállomáson csapolt sört rakodnak fel a kamionra, amit visszahozok ide.

– Milyen gyakran teszi meg ezt az utat?

– Háromszor havonta.

– Mikor érkezett meg tegnap?

– Valamivel éjfél után gurultam be az elosztóközpontba. Mire végeztem a kirakodással és a papírmunkával, már majdnem három óra volt. Fél négy körül értem haza.

– Nem állt meg sehol hazafelé jövet? Nem ült be egy étterembe, egy bárba, vagy nem ugrott be a boltba cigiért?

Dobbs megint a telefonját nézte, bizonyára azért, hogy ellenőrizze, ugyanazt mondom-e, mint korábban.

Megráztam a fejem.

– Útközben ettem, nem cigizek, és nem szeretem a bárokat. Fáradt voltam, és mindenem fájt, mert egy héten keresztül a kamionom vezetőfülkéjében aludtam. Csak egy zuhanyra és a saját ágyamra vágytam. Egyenesen hazajöttem.

– Egyedül?

Bólintottam.

– Egyedül.

– Tudja ezt igazolni valaki? Találkozott esetleg valakivel?

– A Nadler Distributionnál feljegyzik az érkezés és a kirakodás időpontját. Kamerák is vannak.

– Természetesen ezt is ellenőrizni fogjuk, de nem erre gondoltam – felelte Dobbs. – Tudja igazolni valaki, hogy egyedül jött haza?

– Hajnali fél négykor?

A nyomozó bólintott.

Lepillantottam a kezemre.

– Nem. Éjszaka nincs mozgás a házban.

Dobbs beírt valamit a telefonjába.

– Menjünk vissza egy kicsit az időben! Hogy ért haza? Hol parkolt le?

– Közel van a központ, úgyhogy gyalog jöttem. Egy hosszú út után jólesik megmozgatni egy kicsit a lábam.

– Gyalog jött – ismételte meg Dobbs.

– Igen.

– Pontosan merre?

Elmondtam neki. Valószínűnek tartottam, hogy ellenőrizni fogja a térfigyelő kamerákat.

A nyomozó a bejárati ajtó felé biccentett.

– Miért nem szerelte fel riasztóval a lakást, ha ilyen sokat van távol? Nem fél attól, hogy esetleg kirabolják?

Vállat vontam.

– Nincsenek értékes és pótolhatatlan dolgaim.

– Mióta lakik itt?

– Körülbelül két éve.

– Nem rakott fel képeket a falra, és látszólag az összes holmija dobozokban hever – jegyezte meg Dobbs. – Alig van bútora, és a konyhája és a fürdőszobája jóformán üres egy fogkefét és egy borotvát leszámítva. Alig van személyes holmija…

– Éppen maga mondta az előbb, hogy sokat vagyok távol.

– Az épület sincs riasztóval felszerelve. Kamerák sincsenek. A bejárati ajtó kulcsa a kaput is nyitja. Nincsenek felvételek, se időbélyegek.

– Én kifejezetten örülök ennek – feleltem. – Legalább van magánéletem. Néha olyan érzésem van, mintha az emberek manapság egy mikroszkóp alatt élnének. Többtucatnyi helyen rögzítik és katalogizálják minden egyes mozdulatukat.

Dobbs megint ránézett a telefonjára.

– Ha majd ellenőrizzük a fiókjait a közösségi oldalakon, megtaláljuk Alyssa Teppert?

– Nem használom a közösségi oldalakat, úgyhogy nincsenek fiókjaim – feleltem. – Már mondtam, hogy nem ismerem ezt a lányt. Maguknál van a telefonom. Felőlem nyugodtan ellenőrizhetik.

A nyomozó felpillantott rám.

– Igen, nálunk van a telefonja. – Ismét belenézett a jegyzeteibe. – Tehát fél négy körül hazaért, lezuhanyozott, és lefeküdt aludni. Nem csinált semmi mást? Nem beszélt senkivel?

– Fáradt voltam.

– Igen, ezt már mondta. Utána mi történt?

– Délután kettőig aludtam, felkeltem, és megint lezuhanyoztam, hogy felébredjek. Ettem pár falatot, utána elmentem moziba.

– Melyik filmre ült be?

– A legújabb Marvel-filmre.

– Szükségem lesz a jegyére.

– A jegyemre?

– Igen, a mozijegyre.

– Kidobtam.

Dobbs megkocogtatta a telefonját.

– Van internetbankja? Meg tudja mutatni a kártyatörténetben a vásárlást?

– Készpénzzel fizettem.

– Készpénzzel fizetett – ismételte meg halkan Dobbs. – Meséljen a filmről!

Összeráncoltam a szemöldököm.

– Találtam egy halott lányt a kádamban, és maga arra kér, hogy egy filmről meséljek?

A nyomozó elmosolyodott.

– A részletek nem érdekelnek, csak mondja el nagy vonalakban, hogy miről szólt! Szeretem a Marvel-filmeket.

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és megdörzsöltem a halántékomat. Csak a munkáját végzi. Csak a munkáját végzi.

Alig emlékeztem valamire a cselekményből, de azt elmondtam neki.

– Arra is kíváncsi lennék, ami nem szerepelt az előzetesben – közölte Dobbs, miután elhallgattam. – Az előzetest mindannyian láttuk.

Igazság szerint szinte azonnal elaludtam, amint a film elkezdődött, és gyakorlatilag lemaradtam az egészről. Csak azért mentem el moziba, hogy ne legyek a négy fal között, és kikapcsolódjak egy kicsit. Egy hetet töltöttem egy kamion vezetőfülkéjébe zárva, teljesen egyedül, ezért jólesett egy kicsit emberek között lenni. Néha kisétáltam valamelyik parkba, vagy elmentem a könyvtárba, hogy legyen társaságom. Néha beültem egy filmre. Elmondtam a nyomozónak az igazat.

Dobbs a jegyzeteit tanulmányozta.

– Tehát annak ellenére, hogy majdnem tíz órát aludt, és a film előtt csak két órát volt ébren, képtelen volt nyitva tartani a szemét, igaz?

Bólintottam.

– Találkozott esetleg ismerőssel a moziban?

– Nem.

A nyomozó felsóhajtott.

– Mikor lett vége a filmnek?

– Öt óra ötven perckor. Ránéztem az órára, amikor kijöttem.

– És onnan hová ment?

– A Hatodik utca és a Rampart sarkán lévő Big Six Marketbe.

– Gyalog ment? – kérdezte Dobbs.

– Igen.

– És akkor hívta fel a szomszédja?

– Mrs. Dowell azt mondta, hogy folyik lefelé a lakásomból a víz, ezért eldobtam mindent, és azonnal hazajöttem. És akkor találtam meg a lányt.

– És felhívta a 911-et.

– Pontosan.

– Miután beszélt a húgával.

– Igen, őt hívtam fel először.

A nyomozó korábban alaposan kifaggatott erről, mert nem értette, hogy miért a húgomat hívtam először a rendőrség helyett, de most nem feszegette ezt a témát.

– Azt szeretném, ha alaposan elgondolkodna, mielőtt válaszol a következő kérdésemre, mert utoljára fogom feltenni – mondta. – Megértette?

Bólintottam.

Dobbs egyenesen a szemembe nézett.

– Biztos benne, hogy nem ismeri Ms. Teppert?

Álltam a pillantását, és habozás nélkül válaszoltam:

– Biztos vagyok benne.

Dobbs megcsóválta a fejét, ismét a telefonjára nézett, és átfutotta a jegyzeteit. Majdnem egy perc hallgatás után felállt.

– Álljon fel! Kocsikázunk egyet.

5.
MICHAEL

Garrett Dobbs nyomozó beültetett egy fehér Ford hátsó ülésére, ami két LOS ANGELES-I RENDŐRSÉG feliratú kisbusz között parkolt a ház előtt, a sárga zónában.

Annak ellenére, hogy már majdnem hajnali egy óra volt, meglepően sok lakás ajtaja nyitva állt, amikor elhaladtunk előttük. Harvey Wilfong, aki két ajtóval lejjebb lakott, kirakott a folyosóra egy kempingszéket, és odakint üldögélt egy hatos csomag sör társaságában. Zavartan rámosolyogtam a szomszédaimra, és a többségük elfordította a fejét. Mrs. Dowell belenézett a szemembe, de olyan csalódott volt az arckifejezése, hogy én kaptam el róla a pillantásomat.

A Fordon nem volt felirat, de a vezetőülés felőli oldalon lévő villogóból kiderült, hogy rendőrautó. Az első és a hátsó ülés között nem volt rács, a műszerfalra egy régi Panasonic laptop volt felcsavarozva, és a padlón gyorséttermes zacskók hevertek. A hátsó ülést fekete PVC borította, és a párnák közül két fémkampó állt ki, bizonyára a bilincsek számára. Dobbs nyomozó nem bilincselt meg, és nem olvasta fel a jogaimat, pedig amikor kiléptünk a lakásomból, pontosan erre számítottam.

– Ki az a Megan? – kérdezte Wilkins, miután beült az anyósülésre, és felemelte a bezacskózott telefonomat.

– A húgom.

– Legalább egytucatnyiszor hívta.

– Visszahívhatom? Elmondhatom neki, mi történt?

Wilkins eltette a telefont, és becsatolta a biztonsági övet.

– Nem.

– Le vagyok tartóztatva?

Mielőtt Wilkins válaszolhatott volna, Dobbs is beült, és beindította a motort. Kikanyarodott a két kisbusz közül a Rampartra, azután rákanyarodott a Hatodik utcára, és elhaladtunk a park mellett.

– Hová megyünk?

Dobbs rám nézett a visszapillantóból.

– Mondja meg maga! Nem ismeri ezt az útvonalat?

Vállat vontam.

– A MacArthur Parkot ismerem.

Húsz percen keresztül a 110-es úton haladtunk. A kései óra ellenére meglepően nagy volt a forgalom. A 101-es felüljáró után lehajtottunk az egyik kijáraton.

– A Chinatownba megyünk?

– Nicsak, kezdenek visszatérni az emlékei! – jegyezte meg Wilkins.

– Mi van a Chinatownban?

Egyik nyomozó sem válaszolt.

Dobbs többször is lekanyarodott jobbra és balra. Nyilvánvalóan tudta, hová megy, mert nem használt térképet, sem GPS-t. A Cleveland Streeten megpillantottam két járőrautót és egy kisbuszt, ami ugyanúgy nézett ki, mint azok, amelyek az én házam előtt parkoltak.

Dobbs leparkolt a rendőrségi járművek mögött, üresbe tette a Fordot, és megint rám nézett a tükörből.

– Hol vagyunk, Mr. Kepler?

Összeráncoltam a szemöldököm. Fogalmam sem volt. Egy éve jártam utoljára a Chinatownban.

Egy fehér overallos nyombiztosító kiszállt a kisbuszból, és bement a jobb oldalon lévő épület nyitott ajtaján. Az ajtó mögött egy keskeny lépcsőt láttam. A bejárattól jobbra egy mosoda működött, balra egy pizzéria. A nyitott ajtón lévő táblán az a szöveg állt, hogy STÚDIÓ- ÉS GARZONLAKÁSOK KIADÓK!, valamint egy telefonszám.

– Michael? – kérdezte Dobbs.

– Én… még sohasem jártam itt – feleltem.

Wilkins előhúzta a tárcáját a hátsó zsebéből, kivett belőle egy egydolláros bankjegyet, és odaadta Dobbsnak.

– Dupla vagy semmi odabent?

Dobbs zsebre dugta a pénzt.

– Állom.

Előrehajoltam.

– Mi folyik itt?

Mindkét nyomozó kiszállt az autóból.

Dobbs kinyitotta az ajtómat.

– Mutatja nekünk az utat?

Értetlenül meredtem rá, mire vágott egy grimaszt.

– Jézusom! Oké, szálljon ki! Bemegyünk.

6.
MICHAEL

Dobbs belépett az épületbe, és elindult felfelé a keskeny lépcsőn.

Én haladtam mögötte, leghátul pedig Wilkins. A falat régi, virágmintás tapéta borította, ami pár helyen magától levált, pár helyen pedig letépték. A fából készült lépcsőt és korlátot olyan sok réteg festék takarta, hogy a korlátoszlopon lévő faragás alig látszott. A lépcsőfokokon a magasfényű, fehér festéket elcsúfította a cipőtalpak nyoma és a kosz. Az áporodott levegőben sajt- és vegyszerszag terjengett, ami a szomszédos üzletekből származott.

A lépcső tetején lévő folyosóról hat ajtó nyílt, és a leghátsó nyitva állt. Az ajtó mellett egy túlsúlyos őrmester ült egy széken, egy félig elfogyasztott burritóval a kezében. Odabiccentett Dobbsnak és Wilkinsnek, azután a nyitott ajtó felé intett.

– Bent vannak – dünnyögte tele szájjal, amelyből kihullott néhány marhahúsdarab.

– Gusztustalan vagy, Horton – mondta Dobbs, miközben elhaladt az őrmester előtt, és belépett a lakásba.

Én megtorpantam a folyosón.

Wilkins lökött rajtam egyet, és betessékelt a lakásba.

Dobbst egy ötvenes férfi üdvözölte, aki fehér inget, homokszínű nadrágot és egy meglazított, sötétkék nyakkendőt viselt. Ősz haja kétoldalt rövidre volt vágva, a feje teteje kopaszon csillogott. Egy csíptetős táblát tartott a kezében, és azzal mutatott be a háta mögött lévő szobába.

– Mindent érintetlenül hagytunk, ahogy kérted – magyarázta. – De az embereim nem álldogálhatnak sokáig tétlenül, még vár ránk egy másik helyszín a belvárosban, miután itt végeztünk.

– Gyorsan végzünk – ígérte Dobbs. – Ian, hadd mutassam be Michael Keplert! Róla beszéltem.

Ösztönösen kezet nyújtottam a férfinak.

– Igazán örvendek.

A férfi mozdulatlanul meredt rám.

Dobbs felém fordult.

– Ez a férfi Ian Dantzler – magyarázta. – Három nyombiztosító csapatot vezet, és már huszonkét éve dolgozik a rendőrségnél.

– Huszonhárom – helyesbített Dantzler.

Wilkins a vállamra tette a kezét, és ránézett Dantzlerre.

– Mr. Kepler azt állítja, hogy a kádjában talált rá az áldozatra, amikor hazament a moziból. Azt állítja, hogy nem ismeri azt a lányt, és még sohasem látta. Úgy döntöttünk, hogy elhozzuk ide, és meglátjuk, mi lesz.

Csak a felét hallottam annak, amit mondott.

A tekintetem megakadt egy bekeretezett fényképen, ami az ajtó melletti asztalkán állt egy tál mellett, amelyben kulcsok és pénzérmék hevertek. A meggyvörös fakeretben lévő fotón saját magamat láttam viszont a nagyon is eleven Alyssa Tepper társaságában a Yankee Stadium 4-es kapuja előtt, a Bronxban. A hajam valamivel hosszabb volt, régen viseltem így utoljára. Alyssával egymás kezét fogtuk, és belemosolyogtunk a kamerába.

– Ez Alyssa Tepper lakása – mondtam halkan.

– Várja ki a végét! – mondta Wilkins, és megszorította a vállam.

– Ezt… ezt nem értem. Nem ismerem ezt a lányt.

– Bassza meg!

Wilkins elengedte a vállam, elővette a tárcáját, és odaadott két egydollárost Dobbsnak.

Dobbs eltette a pénzt, de közben engem nézett, és gúnyosan elmosolyodott.

– Valóban le akarja tagadni, hogy maga látszik azon a fényképen?

Éreztem, hogy elvörösödöm, és felhevült az arcom.

– Ez egy hamisítvány… annak kell lennie. Photoshop vagy valami ilyesmi. Egy trükk vagy egy tréfa.

Az asztal és az ajtó között néhány edzőcipő hevert. Két pár egyértelműen női volt, a harmadikat felismertem. Tizenegyes méretű Nike Air VaporMax LTRs. A jobb oldali orrán egy sötét folt látszott, mert ráöntöttem a kávét, és mire megpróbáltam kisikálni, beleivódott a bőrbe. Régóta nem láttam ezt a cipőt, azt hittem, a szekrényem aljában hever valahol.

Dobbs észrevette, hogy ránéztem a cipőre, pedig csak egy futó pillantást vetettem rá.

– A DNS-vizsgálat ki fogja mutatni, hogy a magáé, igaz?

Hallgattam.

– Most biztosan számtalan gondolat kavarog a fejében – folytatta Dobbs. – Miközben hallgat, és valószínűleg jól teszi, hogy hallgat, arra kérem, hogy vegyen fontolóra valamit, valami rendkívül fontosat. Ha most elmondja nekünk az igazat, ha együttműködik, sokkal könnyebb dolga lesz. Ha vádat emelünk maga ellen, márpedig vádat fogunk emelni maga ellen, ezek a vádak kevésbé lesznek súlyosak, ha beismeri, hogy köze volt Alyssa Tepper halálához. Los Angeles megyében dolgoznak az ország legkeményebb ügyészei. Mogorvák és dühösek, és tele van a hócipőjük a sajtóval, ami állandóan rossz színben tünteti fel őket, ezért ha kapnak egy ilyen magas labdát, gondolkodás nélkül lecsapják majd. Kihasználják, amennyire csak tudják. Példát fognak statuálni magával, ráadásul nyilvánosan. Kalifornia államban érvényben van a halálbüntetés, ezért elképzelhető, hogy a gázkamrában fogja találni magát, amikor a vihar elcsitul. Lehet, hogy végül nem fogják megölni, mert az utolsó kivégzésre több mint tíz éve került sor, de a halálsoron fogja tölteni az élete hátralévő részét. Mivel most huszonhat éves, elég sok időről van szó. Ha vallomást tesz, ha elmondja az igazat, akkor valószínűleg húsz vagy harminc évet kap, vagy talán kevesebbet, ha behúzza a nyakát, és nem keveredik bajba, ami nem is olyan rossz. Legkésőbb ötvenévesen kiszabadul, és rengeteg ideje lesz arra, hogy új életet kezdjen. Lehet még jövője, és ez csak magán múlik.

Dobbs ismét Dantzler felé fordult.

– Körbevezetnél bennünket Ms. Tepper lakásában? Azt hiszem, Michaelnek joga van megtudni, hogy mit találtunk még.

7.
MICHAEL

Nem az volt az egyetlen fénykép a lakásban.

A dohányzóasztalon is állt egy, amelyen Alyssa Tepperrel egy Hard Rock Café előtt csókolóztunk. A kanapé mögöttinek ezüst kerete volt, és szintén ketten voltunk rajta, a háttérben pedig a Hollywood-tábla látszott. Négy fotón csak én szerepeltem mosolyogva, vigyorogva, nevetve. Egyikre sem emlékeztem. Az apró konyhában lévő hűtő ajtajára is fel volt erősítve egy fotó egy Pizza Hut-mágnessel. Én a kamionom nyitott ajtajában álltam, Alyssa Tepper féloldalasan ült mögöttem a vezetőülésen fehér trikóban és rövidnadrágban, és a lábával átkulcsolta a mellkasom. A fején egy NADLER DISTRIBUTION feliratú baseballsapka csücsült kissé félrecsapva. Én kiöltöttem a nyelvem, és hülye képet vágtam. A fotó gyűrött volt, kopott és elnyűtt, mintha sokáig egy zsebben hordták volna, mielőtt végleges otthonra lelt az elintéznivalók listája és egy helyi ingatlanügynökség naptárja között.

Ezt a fényképet alaposan szemügyre vettem.

A szemem ismerősnek tűnt, de mégsem.

Mióta Los Angelesbe költöztem, csak két barátnőm volt, és egyiknek sem mutattam meg a kamionomat, sem a munkahelyemet. Nagyon szerettem a munkámat, és egyáltalán nem szégyelltem, de a Nadlernél szigorúak voltak a biztonsági előírások. A baleset-biztosítás miatt csak a dolgozókat engedték be a telephelyre, és amikor kivittem a kamiont, úton voltam. Nem töltöttem vele a városban elég időt ahhoz, hogy találkozzak valakivel, vagy fotókat készítsek.

– Ezen a képen Alyssa boldognak látszik – jegyezte meg Dobbs. – Jól mutatnak egymás mellett.

– Mutattak – helyesbített a hátunk mögött Wilkins.

Dantzler megköszörülte a torkát.

– Nos, a hálószobában is akad még látnivaló.

Végigkísért bennünket a keskeny folyosón. A hálószoba balra nyílt, a fürdőszoba jobbra. Megtorpantam, és benéztem a fürdőszobába. Az egyik nyombiztosító éppen akkor zacskózott be két fogkefét – egy kéket és egy rózsaszínűt –, egy férfiborotvát, egy félig elhasznált szappant és még néhány holmit, amelyeket nem láttam onnan, ahol álltam. Amikor a nyombiztosító észrevette, hogy őt nézem, lebiggyesztette az ajkát, és becsukta az ajtót.

– Erre! – mondta Dantzler a hálószobából.

A hálószoba is kicsi volt, körülbelül tíz négyzetméteres lehetett. Az ajtóval szemközti sarokban egy franciaágy állt, mellette egy összekarcolt és viharvert éjjeliszekrény, a jobb oldali falnál pedig egy komód. Ebben a szobában is voltak fotók, és azokat is szemügyre vettem. Felfordult a gyomrom. Az ágy nem volt bevetve. A fehér paplanok az ágy végében hevertek a barna ágytakaróba csavarva, a gyűrött párnák szerteszét.

A szoba végében egy háromlábú állvány állt üresen. A videókamera, ami korábban nyilván az állvány tetején volt, átkerült a komódra, és vezetékek kötötték össze egy kis méretű, síkképernyős tévével, ami be volt kapcsolva, de nem látszott rajta semmi.

Dantzler ránézett Dobbsra.

Dobbs bólintott.

A nyombiztosítók főnöke megnyomott néhány gombot a kamerán, és a tévén megjelent a szemcsés kép. A hálószobában csak az éjjeliszekrényre helyezett gyertyák világítottak. A felvételen az ágy oldalról látszott. A meztelen Alyssa Tepper háta ívben meghajlott, a szemét lehunyta, és vonaglott, miközben fel-le mozgott. Oldalra fordította a fejét, és a haja a vállára omlott. Hirtelen kinyúlt alóla egy kéz, végigsiklott meztelen hasán és mellén, és simogatni kezdte a mellbimbóit. Ismertem azokat a kezeket. Ismertem azokat a karokat. Amikor az egyik kéz kinyúlt oldalra, és lelökte a földre az ágytakarót, el akartam fordítani a fejem. Nem akartam végignézni, de képtelen voltam elkapni a pillantásomat. A szobában lévőkkel együtt meredten bámultam a képernyőt, a lány alatt heverő testemet és a saját arcomat, ami egy pillanatra a kamera felé fordult, azután mosolyogva a lány felé fordult. A hangom a lány nevét suttogta, azután felültem, és magamhoz húztam a félhomályban.

– Kapcsolja ki! – dünnyögtem halkan.

Dantzler megint ránézett Dobbsra.

Dobbs megint bólintott.

A képernyő üres lett.

Dantzler kihúzta a komód egyik fiókját, és ellépett az útból.

Dobbs a kihúzott fiók felé lökdösött.

– Nézzen bele!

A fiókban néhány farmernadrág, zokni, alsónemű és póló hevert. Némelyik összehajtva, némelyik nem. A fiók majdnem tele volt.

– Azt hiszem, az életünk során mindannyiunknak volt már egy ilyen fiókja – mondta Dobbs. – Egy másik otthon a sajátunkon kívül. Az ember még nem áll készen arra, hogy beadja a derekát, és beköltözzön, de elég időt tölt a barátnőjénél ahhoz, hogy szüksége legyen egy kis helyre. Nem tudom, maga hogy van vele, de engem mindig jóleső érzéssel töltött el, amikor a barátnőim felajánlottak nekem egy sarkot. Ez a bizalom jele, és arra utal, hogy élvezik a társaságomat. Ugyanakkor a nők ilyenkor hajlamosak megfeledkezni az óvatosságról, talán túlságosan is. Felismeri ezeket a ruhákat, Michael?

Hallgattam.

– Biztosra veszem, hogy felismeri őket – folytatta Dobbs. – És biztosra veszem, hogy emlékszik arra a pillanatra, amikor Alyssa felajánlotta magának azt a fiókot.

Mind a három férfi engem nézett, engem tanulmányozott. Nem néztem bele a fiókba, mert nem akartam megadni nekik ezt az elégtételt. A komód tetején hajpántok és ékszerek hevertek. Egy felnyitott tetejű fadobozban nyakláncokat és fülbevalókat láttam. A tekintetem megakadt az egyik nyakláncon, ami majdnem a kupac legalján volt: egy vékony bőrszíjra erősített madártoll. Egy verébtoll.

Gyorsan elfordítottam a fejem.

8.
MICHAEL

Bevittek a Los Angeles-i Rendőrség Első utcán lévő kapitányságára.

Dobbs ezúttal megbilincselt, de továbbra sem olvasta fel a jogaimat.

A kocsiban mindenki hallgatott.

Amikor beléptünk az épületbe, Dobbs és Wilkins végigkísért a pult előtt a liftekig. Beszálltunk az egyikbe, a második emeleten kiszálltunk, és átvágtunk egy ideiglenes fogdán, ahol az istentelenül korai óra ellenére elég nagy volt a nyüzsgés. A többtucatnyi asztalt és széket a legkülönfélébb emberek foglalták el: bandatagok, prostituáltak és rongyokba öltözött hajléktalanok; idős emberek és ordítozó gyerekek; egy férfi, aki egy négyezer dolláros öltönyt viselt, és egy húszas éveiben járó nő, szintén drága ruhában, és mind a ketten két egyenruhás rendőrrel üvöltöztek. A hajuk összeborzolódott, és a férfi öltönyének az ujja el volt szakadva. Először azt hittem, kirabolták őket, de aztán észrevettem, hogy mind a ketten meg vannak bilincselve, és egy színes tablettákkal teli zacskó hever előttük az asztalon. A helyiség hátsó végében egy rendőrnő lefotózott, és levette az ujjlenyomatomat. Gyakorlott mozdulatokkal görgette végig az ujjaimat a digitális leolvasó fölött.

Miután végeztem, Dobbs megrántotta a karom, és Wilkins meglökött. Végigkísértek egy folyosón, ami az épület belsejébe vezetett, és magunk mögött hagytuk a lármát.

Dobbs kinyitott egy ajtót, amelyen az a szöveg állt, hogy 7-ES KIHALLGATÓSZOBA – HA VILÁGÍT A PIROS LÁMPA, BELÉPNI TILOS!, és finoman belökdösött.

– Helyezze magát kényelembe!

Miután kiment, az ajtó egy kattanással becsukódott mögötte, és egyedül maradtam.

Két órán keresztül ültem ott.

Még sohasem voltam kihallgatószobában, a hely mégis ismerősnek tűnt. A moziban és a tévében rengeteget láttam, és egyértelmű volt, hogy a hollywoodi filmek készítői a helybéli kihallgatószobákból merítették az ihletet. A szoba legfeljebb tíz négyzetméteres lehetett, és az álmennyezetben neoncsövek világítottak. A salaktéglából készült falakat szürkére festették, a fémasztal pedig csavarokkal hozzá volt erősítve a falhoz és a padlóhoz. Az egyik oldalán két fekete vászonszék állt, a másikon pedig egy. A bal oldali falat egy hatalmas detektívtükör foglalta el, és a felső sarokból egy kamera figyelt. Megpróbáltam leülni a magányos székre, de mivel a kezem a hátam mögé volt bilincselve, az asztal szélére kellett ülnöm.

Százhúsz perc.

Dobbs egyedül jött vissza két pohár kávéval a kezében, amelyeket letett az asztalra, és a lábával becsukta az ajtót.

– Forduljon meg!

Levette rólam a bilincset, és azt mondta, hogy üljek le.

Megdörzsöltem a csuklómat.

– Úgy tudom, jogomban áll felhívni valakit.

– Majd mindjárt.

– Még nem olvasta fel a jogaimat.

– Nem tartóztattam le magát. – Dobbs odatolta elém az egyik kávét. – Üljön le!

Óvatosan leereszkedtem az egyik székre.

– Fel kell hívnom a húgomat. Biztosan aggódik.

Dobbs lebiggyesztette az ajkát, maga felé fordította a pohár száját, és beleivott.

– Elgondolkodott azon, amit mondtam?

Egyenesen a szemébe néztem.

– Fogalmam sincs, hogy ki az a nő. Sohasem találkoztam vele. Sohasem jártam a lakásában, és nem feküdtem le vele. Valaki rám akarja kenni a gyilkosságot.

Dobbs lepillantott a poharára, és forgatni kezdte.

– Adjon egy DNS-mintát!

– Miért tennék ilyet?

– Miért ne? Ha ártatlan, akkor nincs oka megtagadni a kérésemet, nem igaz?

Megráztam a fejem.

– Előbb beszélni akarok a húgommal. Vissza akarom kapni a telefonomat.

– A telefonja az egyik bizonyíték. Kérvényezheti, hogy visszaadjuk, de csak akkor fogja visszakapni, ha ez az ügy lezárult. – Közelebb tolta hozzám a másik poharat. – Igyon egy kis kávét! Nyugodjon meg! Beszélgessünk! Csak mi ketten. Próbáljuk meg tisztázni ezt a dolgot!

– Hát persze. Csak mi ketten. Ki van a tükör mögött? Ki nézi a kamera felvételeit?

Dobbs felpillantott a detektívtükörre.

– Nincs ott senki, és a kamera nincs bekapcsolva. Nem villog a piros lámpa. Csak ketten vagyunk.

– Hát persze. – Elmosolyodtam, és ittam egy korty kávét. – Tudom, hogy ez hogy működik.

– Volt már letartóztatásban?

– Azt mondta, hogy nem vagyok letartóztatva.

Dobbs legyintett egyet.

– Tudja, hogy értem.

– Még sohasem vittek be a rendőrségre.

– Igazán?

– Soha.

– Sohasem került bajba? Mintapolgár?

– Igyekszem.

– Meséljen nekem Alyssa Tepperről!

Megint belekortyoltam a kávémba.

– Nem öltem meg azt a lányt a saját lakásomban, és utána nem hívtam ki magamra a rendőrséget.

– A hónapok túlnyomó részét az utakon tölti. Mindenkinek vannak szükségletei. Megcsalta magát? Vagy maga csalta meg őt, és lebukott? Az emberek indulatossá válnak, úrrá lesznek rajtuk az érzéseik, és ez általában rosszul végződik. Számtalanszor láttam már ilyet, Michael. Nekem elmondhatja az igazat.

– Kezdettől fogva igazat mondtam magának.

Dobbs félrebillentette a fejét.

– Igazán?

– Igen.

– Azt mondta, hogy Michael Keplernek hívják. Ha valóban őszinték vagyunk egymással, akkor miért nem árulja el a valódi nevét?

9.
MICHAEL

– Ez a valódi nevem.

– Az ujjlenyomata alapján Michael Fitzgeraldnak hívják – közölte Dobbs. – A vállalkozói igazolványa miatt szerepel a rendszerben.

– Örökbe fogadtak. Fitzgerald a nevelőszüleim neve, nem az enyém. A születési nevem Michael Kepler.

– Hivatalosan Michael Fitzgeraldnak hívják.

– Nos, az nem én vagyok. Sohasem voltam az.

– Nem kedveli a szüleit, igaz?

– Mi köze van ennek bármihez?

Dobbs vállat vont.

– Amikor kiderült, hogy az ujjlenyomata szerepel a rendszerben, utánanéztem a szüleinek. Fitzgeraldék jómódúak, és sokan ismerik őket a keleti országrészben. Mind a ketten pszichológusok, igaz? Többtucatnyi weboldalon szerepel a nevük, főleg tudományos témákkal kapcsolatban, amihez én nem értek. Szakmai körökben nagy megbecsülésnek örvendenek, és mind a ketten a Cornellen tanítanak, ahová maga is járt. – Lesütötte a szemét. – Részvétem az apja miatt. Agyértágulat, igaz?

– A nevelőapám.

A nyomozó megint forgatni kezdte a poharát.

– Jómódú család.

– Ezt már mondta.

Dobbs megmarkolta az asztal szélét.

– Azért hívta először a húgát, hogy közbenjárhasson az érdekében?

Értetlenül rámeredtem.

– Nem tudom, mire céloz…

Két határozott és erőteljes kopogtatás az ajtón.

Az ajtó kitárult.

Wilkins nyomozó lépett be egy nagydarab férfi társaságában. A férfi sötétszürke öltönyt viselt, ami olyan tökéletesen illett rá, mintha egy lépést sem tett volna a szabója nélkül, aki állandóan készenlétben tartotta a tűt és a cérnát. Őszes haját hátrafésülte, mintha egyenesen egy elegáns vacsoráról érkezett volna a rendőrségre hajnali négykor. Értelmes tekintete egy hatvanas éveiben járó férfi bölcsességéről árulkodott, de az arca és kissé hajlott orra alapján inkább a negyvenes éveit taposta. Egy keskeny bőr aktatáska volt nála, amit lerakott közém és Dobbs közé, az asztal közepére. Először alaposan szemügyre vette a nyomozót, utána engem.

– Remélem, nem mondott semmit a közszolgálat jelenlévő kiválóságainak, sem a kollégáiknak! – A hangja mély volt, a körme ápolt. Kinyitotta az aktatáska csatját, belenyúlt, elővett egy tollat és egy jegyzetfüzetet, utána becsukta a táskát. – Nem számít, ne válaszoljon! – Dobbs és Wilkins felé fordult. – Magamra hagynának az ügyfelemmel, uraim?

Dobbs kelletlenül bólintott, és felállt. Amikor odalépett az ajtóhoz, kettőt kopogott, és rám nézett.

– Tudom, hogy bűnös, Michael. Tudja, honnan tudom?

Hallgattam.

– Nem kérdezte meg, hogy halt meg az a lány.

A szürke öltönyös férfi felemelte a kezét.

– Ne szurkálódjon, nyomozó! Eleget bántalmazták már az ügyfelemet. Kifelé! Mind a ketten.

Egy fiatal, rövid hajú őrmester kinyitotta az ajtót, és ellépett az útból.

Wilkins elvigyorodott, és mondani akart valamit, de végül meggondolta magát, és kiment. Dobbs egy darabig még engem bámult, utána ő is kiment, és becsukódott mögötte az ajtó.

A szürke öltönyös férfi leült Dobbs helyére, és a szék felnyögött a súly alatt.

– Propofoltúladagolás.

– Tessék?

– Abba halt bele az a lány a kádjában. Propofoltúladagolásba. Ide kapta az injekciót. – Megkocogtatta a nyaka bal oldalát. – Ezt a szert főleg az aneszteziológusok használják. Nyugtató.

– Ismerem a Propofolt.

A férfi összeráncolta a szemöldökét.

– Ezt a maga helyében nem reklámoznám, barátocskám, mert így is nyakig ül a pácban. Boldogok az együgyűek, nem igaz?

– Ki maga?

– Philip Wardwell – felelte a férfi. – Az apja a cégünk egyik régi ügyfele. Miután maga felhívta a húgát, a húga felhívta az anyját, aki felhívta a New York-i irodánkat. Én a Los Angeles-i irodában dolgozom, ezért engem küldtek ide.

Lehajtottam a fejem, és beletúrtam a hajamba.

– Nem akartam, hogy az anyám megtudja. Megannak nem kellett volna felhívnia.

Wardwell vállat vont.

– Nos, megtudta, és most itt vagyok. Mindent el fogok követni azért, hogy ne csukják börtönbe, de nem kell kezet csókolnia. – Belelapozott a jegyzeteibe. – Átnéztem a nyomozók társaságában a bizonyítékokat. Majdnem egy óráig tartott. Elég meggyőzőek, de többnyire közvetettek.

– Többnyire?

– Van egy tanújuk, Tepper egyik szomszédja, Velma Keefe. Elmondta a rendőröknek, hogy kétszer is látta magát Alyssa Tepperrel, először a múlt héten, utána két nappal ezelőtt. Azt mondta, hogy a lépcsőházban találkoztak. Több fotó közül választotta ki a magáét.

– Ez nevetséges! Sohasem találkoztam Alyssa Tepperrel. Valaki rám akarja kenni a gyilkosságot.

A férfi vetett rám egy sanda pillantást, utána visszatért a jegyzetfüzetéhez.

– A rendőrök azt is elmondták, hogy elvitték magát Alyssa Tepper lakására. Ha hiteltelenné kell tennünk ezt a Keefe nevű nőt, akkor azt fogjuk mondani, hogy akkor látta magát, amikor a rendőrök odavitték. Miatta nem aggódom. – Lapozott egyet. – Láttam a fotókat, a videófelvételt és a ruhákat. Gyorsított eljárással elvégzik a DNS-vizsgálatokat a lakásban talált holmikon. Elmondták magának, hogy mit találtak a házában az ágya mellett lévő dolgokon kívül? Tudja, mit találtak a szemétledobóban?

Megráztam a fejem.

– Találtak benne egy ugyanolyan típusú zsákot, mint a maga mosogatója alatt. Tele volt női ruhákkal, amelyek megegyeztek Tepper méretével. Az egyik közös fényképükön egy fehér szegélyű, lila blúzt visel, és az is benne volt a zsákban.

Fogalmam sem volt, mit mondjak, ezért hallgattam.

– Egy feltöltős telefont is találtak – folytatta Wardwell, miután rájött, hogy nem fogok válaszolni. – A híváslista és az sms-ek alapján három hónapon keresztül csevegtek egymással.

– Velem biztosan nem.

Wardwell legyintett egyet.

– Ez egyébként is közvetett bizonyíték. – Visszatette a jegyzetfüzetet és a tollat a táskájába, és lecsukta a tetejét. – A telefonon nem találtak ujjlenyomatokat, sem a zsákon, sem a zsákban lévő holmikon. Be akarnak szerezni egy bírósági meghatalmazást, hogy átkutathassák a kamionját. Mire a nap felkel, valószínűleg meg is kapják.

– Ez őrültség! – dünnyögtem. – Most mit fogunk csinálni?

Wardwell felállt, odament az ajtóhoz, és kettőt kopogott.

– Kivisszük magát innen.

Az ajtó kinyílt, és bekukucskált a rövid hajú őrmester.

– Igen?

Wardwell elkapta a gallérját, behúzta, és háromszor beleverte a fejét a salaktéglás falba. Az őrmester összerogyott, és a füléből vér szivárgott.

10.
MICHAEL

– Mi a lószart művel?

Felugrottam a székről, és behúzódtam a sarokba.

– Vegye el a fegyverét! – mondta Wardwell, miközben becsúsztatta a cipője orrát az ajtónyílásba, hogy ne záródjon be.

Megráztam a fejem.

– Szó sem lehet róla.

Wardwell vágott egy grimaszt.

– Talán kiscserkész lett magából? Most nincs időnk a lelkiismeretére.

Berakta a táskáját az ajtórésbe, a cipőjét kihúzta, utána letérdelt az ájult őrmester mellé.

– Meghalt?

Wardwell felmordult, kiszabadította a rendőr fegyverét a tokból, és felállt. A fegyvert bedugta hátra a derékszíja alá, és ráhúzta a zakóját.

– Közvetlenül mellettem haladjon, és ne nézzen rá senkire! Ha természetesen viselkedik, nem fognak belénk kötni.

– Nem megyek magával sehova!

– Ha nem teszi pontosan azt, amit mondok, akkor lövöldözni fogok. Ez egy 22-es kaliberű pisztoly tizenhat tölténnyel, és remek céllövő vagyok. Legalább tíz embert le fogok puffantani, mielőtt elkapnak. Ebben is bűnrészes akar lenni? – Wardwell magához vette a táskáját, kitárta az ajtót, és kinézett a folyosóra. – Gyerünk! Mozgás!

Elindultam.

Tudtam, hogy nem lenne szabad, mégis megtettem.

Amikor kiléptem a folyosóra, arra számítottam, hogy egy tucatnyi zsaru fogja rám vetni magát. Elsétált mellettünk egy női nyomozó, aki egy aktát tanulmányozott elmélyülten. A fegyvere a csípőjét verdeste.

Wardwell ráfektette a tenyerét a hátamra, és balra terelt. A folyosó végén jobbra fordultunk.

– Nagyon jó – mondta halkan. – Ne álljon meg! A folyosó végén forduljon balra!

Wardwell az épület belseje felé vezetett. Dobbs, Wilkins és az őrmester, aki levette az ujjlenyomatomat, az ellenkező irányban volt.

– A folyosó végén megint jobbra!

Elhaladtunk egy takarító mellett, aki a kukákat ürítette ki, és egy fülhallgatón keresztül zenét hallgatott.

Még két bal kanyar.

Egy jobb.

Egy teherlift.

Wardwell megnyomta a gombot.

– Mindjárt odaérünk.

Hátra akartam fordulni, hogy megnézzem, mi van mögöttünk, de Wardwell megszorította a vállamat.

– Ne!

A lift ajtaja kinyílt, és beléptünk.

Wardwell megnyomta a P2-es gombot.

Amikor a lift ajtaja újra kinyílt, beléptünk a mélygarázsba.

– A kék Ford a jobb oldalon.

Ezen a szinten kevés autó parkolt, és azonnal kiszúrtam az ócska Ford Escortot, ami egy betonoszlop mellett állt. Ránézésre legalább húszéves lehetett, a jobb első kerékről hiányzott a felni, a kopott, sötétkék festéket rozsdafoltok és horpadások tarkították.

Ránéztem Wardwellre. Az öltönye valószínűleg többet ért, mint az autó.

– Maga ügyvéd egyáltalán?

Wardwell elővette a zsebéből a kulcsot, és odaadta nekem.

– Maga vezet.

Az autó nem volt bezárva.

Beültem a volán mögé. Az elnyűtt, homokszínű ülés szigetelőszalaggal volt megragasztgatva.

Wardwell elővette a fegyvert, beült az anyósülésre, az aktatáskát az ölébe fektette, és becsukta az ajtót, ami panaszosan nyikorgott. A homlokán verejtékcseppek csillogtak. A tempós séta megviselte a hatalmas testét.

– Mire várunk? Indítsa be az autót!

– Miért csinálja ezt?

Értetlenül rám meredt.

– Ezért fizet.

Először nedvességet éreztem az arcomon, utána meghallottam a lövés hangját. Az anyósülés felőli ablak szétrobbant, Wardwell teste görcsösen megvonaglott, utána előrebukott. Üveges volt a tekintete.

11.
MICHAEL

Nem tudom, meddig ültem ott. Képtelen voltam megmozdulni, és vadul vert a szívem. A lövés hangja visszhangot vert a betonfalak között, és miután elcsendesült, sietősen távolodó léptek zaja hallatszott. Utána csak a saját, ziháló légzésemet hallottam.

Wardwell üres tekintettel meredt a kezében tartott fegyverre, amely az aktatáskáján hevert. Az ujja alig egy centire volt a ravasztól.

Megérintettem az arcom, és ragacsos lett az ujjam, de nem az én véremtől, hanem Wardwellétől.

A golyó elöl hatolt be a fejébe a jobb oldalon, és a bal oldalon jött ki hátul. Én sértetlenül megúsztam, ami arra utalt, hogy a támadó rendkívül pontosan célzott, vagy óriási szerencsém volt.

Beletöröltem a kezem az ülés oldalába.

Abban a pillanatban bekapcsoltak az ösztöneim, és engedelmeskedtem nekik. Ha elgondolkodtam volna azon, hogy mit teszek, nem tettem volna meg. Nem tettem volna meg, amit kell.

Elfordítottam a kulcsot.

A motor felköhögött, és egy dühös morgással életre kelt.

Egyesbe raktam az autót, és követtem a táblákat a kijárat, az első szint és a napfény felé. Útközben több járőrautó is elgurult mellettem, de a rendőrök rám sem néztek.

Wardwell a műszerfalon hagyta a parkolókártyát. Előtúrtam a tárcáját a zakója zsebéből, és a Visa kártyájával fizettem ki a húszdolláros parkolási díjat.

A bankkártyán nem a Philip Wardwell név szerepelt.

Amikor a sorompó felnyílt, az épületben felvisított a riadójelzés. Lehet, hogy valaki meghallotta a lövést, vagy talán megtalálták az ájult őrmestert a kihallgatószobában. Őszintén szólva nem érdekelt, hogy mi történt. Balra kanyarodtam a North Main Streeten, és nem néztem hátra.

12.
MICHAEL

– Roland Eads – mondtam a nyilvános telefon kagylójába.

Megkerültem azt a háztömböt, ahol a rendőrség épülete volt, utána rákanyarodtam a Negyedik utcára, Stanford felé. Onnan a halpiacra mentem. Senki sem követett.

Tudtam, hogy nem mehetek haza. A kamionomhoz sem mehettem, mert ott fognak keresni először.

A Los Angeles-i halpiac hivatalosan hatkor nyitott, de az éttermek beszállítói, a turisták és a helybéliek már jóval hamarabb sorba álltak.

Tömegre volt szükségem.

Egy olyan helyre, ahol eltűnhettem.

Egy olyan helyre, ahol megszabadulhatok a Fordtól.

Behajtottam a régi Edward Hotel mögé, és befészkeltem az autót egy szemeteskonténer és egy nagy kupac szemét közé, ami félig le volt takarva egy kék, vízhatlan vászonnal.

A motor néhányszor felköhögött, utána leállt.

A mellettem ülő halott férfi hatalmas volt. Túlságosan nagy az autó méretéhez képest. Menet közben egy kicsit elmozdult, de az összeroskadt test beékelődött a műszerfal és az ülés közé. Wardwell szétroncsolt feje felém fordult.

Kihúztam az aktatáskát az öléből, és gondosan ügyeltem arra, hogy ne érjek hozzá a pisztolyhoz. A jegyzetfüzeten és a tollon kívül egy magnókazettát találtam benne. Amikor megláttam a címkén a kézzel írt szöveget, hevesen megdobbant a szívem, és legalább egy percig meredtem rá mozdulatlanul. Végül zsebre dugtam.

Wardwell tárcáját megtartottam.

Átkutattam a zsebeit egy telefon reményében, de azt nem találtam.

Kivettem a szalvétákat a padlón heverő McDonald's-os zacskóból, és letöröltem az arcomat, a kormányt, a műszerfalat, az ajtót, Wardwell táskáját és minden egyebet, amihez emlékeim szerint hozzáértem.

Wardwellt ott hagytam a Fordban.

Nem akartam, de nem volt jobb ötletem. Mi mást tehettem volna?

Az Ötödik utcán lévő benzinkútnak volt egy mosdója hátul. Átrohantam a parkolón, bezárkóztam az egyik fülkébe, lerogytam a mocskos vécékagyló mellé, és hánytam.

Remegett a kezem.

Hevesen vert a szívem.

Alig kaptam levegőt.

Megint hánytam, de csak sárga epét. Émelyegtem, és hányni akartam, de üres volt a gyomrom.

Leültem a földre, és lehunytam a szemem.

Meg kellett nyugodnom.

Erőt vettem magamon, és lassan és mélyeket lélegeztem.

Az orromon keresztül szívtam be a levegőt, és a számon fújtam ki, ahogy Megan tanított. A szervezetem egyre kevesebb adrenalint termelt. Amikor végre sikerült felállnom, a lábam alig tudta megtartani a súlyomat. Odabotladoztam a csaphoz, és belenéztem a tükörbe. Nem a saját szememet láttam viszont benne, hanem egy öreg és fáradt férfiét.

Levettem a foltos pulóveremet, és ledörzsöltem az arcomról és a hajamról a vörös színt. A fehéret és a szürkét is, de erre igyekeztem nem gondolni. A lefolyó felé kavargó víz először piros volt, utána rózsaszínű, és végül tiszta lett. A pulóvert is kimostam, amennyire tudtam. Letéptem róla a címkét, kifordítottam, és felvettem.

Húsz perc alatt végeztem. Találtam egy nyilvános telefonfülkét a Stanford Avenue-n, és felhívtam Megant úgy, hogy ő fizette a hívást.

– Alig hallak – mondta Megan. – Hol vagy? És milyen nevet mondtál?

– Roland Eads – ismételtem meg újra. Befogtam a fülem, és megpróbáltam elfordulni a járókelőktől. – A halpiacon vagyok.

– Senkit sem hívtam fel – mondta Megan. – Nagyon aggódtam érted, egész éjjel hívtalak, de nem hívtam fel senki mást. Senkinek sem beszéltem erről.

– Dr. Rose-nak sem?

– Neki csak akkor mondtam volna el, ha megkértél volna rá. Jézusom, Michael! Sohasem találkoztál azzal a lánnyal? Biztos vagy benne?

– Nem tudom, ki csinálja ezt, és hogyan, de valaki rám akarja kenni a gyilkosságot.

– De te voltál azon a videófelvételen?

Két járőr elsétált mellettem, és elfordítottam a fejem.

– Ha nem te küldted azt a fickót, akkor valaki más.

– Miért akarna rád kenni valaki egy gyilkosságot?

– Fogalmam sincs.

Elővettem Roland Eads tárcáját, és átnéztem a tartalmát.

Kilencvenhárom dollár készpénz, a Visa kártya és egy jogosítvány. Semmi más. A jogosítvány alapján ez a férfi a kaliforniai Needlesben lakott. A munkám miatt ismertem azt a kisvárost, és tudtam, hogy a nevadai határ mellett van, majdnem négyórányira Los Angelestől. A jogosítványt megtartottam, a tárcát visszatettem a zsebembe.

– Megtennél nekem egy óriási szívességet, Megan?

– Hát persze, bármit.

– Be kellene menned dr. Bart irodájába, és meg kellene nézned, hogy ott van-e még a Joe DiMaggio-baseballkártya.

Megan hallgatott.

– Meg!

– Itt vagyok.

– Megteszed?

– Be van zárva az irodája, Michael – mondta végül. – Dr. Rose-nál van a kulcs. A halála óta senki sem tette be oda a lábát. Még Ms. Neace sem mehet be takarítani.

Ms. Neace harminc éve volt a szüleink házvezetőnője, ettől függetlenül dr. Bart ritkán engedte be az irodájába. Csak péntek reggelenként mehetett be, amikor dr. Bart az egyetemen tanított, de dr. Rose akkor is felügyelte a munkáját.

– Kérlek, Meg, ez nagyon fontos! – győzködtem. – A rendőrség talált egy olyan kártyát Alyssa Tepper táskájában.

– Nem lehet ugyanaz a kártya.

– 1936-os. A papírréteg fele hiányzik a hátuljáról, és le van szakadva a bal sarka.

– Ez komoly?

– És ez még nem minden – feleltem. – Egy verébtoll is volt nála. Láttam a lakásában. Egy bőrszíjon viselte, mint egy nyakláncot.

Megan hallgatott.

– Kérlek, Meg! – könyörögtem.

– Biztos vagy benne, hogy verébtoll volt? Legalább harminchétmillióféle madár létezik, Michael, és mindegyiknek más a tollazata.

– Egy kilométerről felismerem a verébtollat.

– Haza kell jönnöd, Michael, most rögtön! Gyere haza!

Lepillantottam Eads jogosítványára, amit a kezemben tartottam.

– Nem lehet. Ha elkezdek menekülni, elkapnak. Ki kell derítenem, mi folyik itt.

– Talán mégis be kellene avatnunk dr. Rose-t.

– Szó sem lehet róla.

– Ő meg tud védeni.

– Ígérd meg, hogy nem szólsz neki!

Megan hallgatott.

– Meg kell ígérned, Meg!

– Ha te megígéred, hogy hazajössz, akkor fontolóra veszem a dolgot – felelte végül a húgom.

– Haza fogok menni, amint tudok – mondtam, és letettem a kagylót, mielőtt Megan tiltakozhatott volna, mert Megan mindig tiltakozott.

Bementem egy közeli vegyeskereskedésbe, és vásároltam egy baseballsapkát, egy napszemüveget és egy pólót Roland Eads pénzéből. Ennél jobb álöltözéket egyelőre nem tudtam összeállítani. Egy feltöltős telefont is vettem. A bolt mögötti sikátorban átöltöztem, a pulóveremet beraktam egy szemeteskonténer mélyére, utána felhívtam Megant a feltöltős telefonról, de csak az üzenetrögzítő jelentkezett be.

Kivettem a magnókazettát a zsebemből, és rámeredtem a címkére.

SÖTÉT SZOBA – M. KEPLER – 1996. AUGUSZTUS 12.

Felismertem dr. Bart kézírását.

1996-ban négyéves voltam. Abban az évben kerültem Fitzgeraldékhoz.

Szükségem volt egy kazettás magnóra, és tudtam, honnan szerezhetek egyet.

13.
MEGAN FITZGERALD ÍRÁSOS VALLOMÁSA

Jessica Gimble különleges ügynöknek, a drága jó Dobbs nyomozónak és a rendőri szerveknél dolgozó barátaiknak…

Oké, rendben. Mindent le fogok írni. Az utolsó szóig. Nem azért, mert megkértél rá, hanem azért, mert azt hiszem, Michael története csak így kerülhet napvilágra. Az igazság és az apró részletek. Azt biztosan nem fogom hagyni, hogy ti rakjátok össze darabonként. Az elmúlt két napban végignéztem, ahogy próbáljátok összegyűjteni a bizonyítékokat, és próbáljátok kideríteni, hogy mi történt valójában, ami elég szórakoztató volt, de nem hagyhatlak benneteket örökké a sötétben tapogatózni. Olyanok vagytok, mint a cirkuszi bohócok. Az adóhatóságnak befizetett dollárjaink munka közben. Micsoda vicc! Michaelnek tartozom ezzel. Nem áll szándékomban a farkasok elé vetni, önerőből is sikerült odaverekednie magát. De ha majd rátelepszik a por az elmúlt negyvennyolc óra eseményeire, azt akarom, hogy a helyükre kerüljenek a tények. És ehhez egyértelműen szükséged van a segítségemre.

Itt van minden, amiről lemaradtál, gondosan leírva és megfogalmazva, ebben a jegyzetfüzetben. Igyekszem a lényegre szorítkozni, és nem húzom szét a betűket. Dr. Bart így akarta volna, dr. Rose pedig ragaszkodna a pallérozott stílushoz. Figyeljetek, gyerekek, ideje beülni az iskolapadba!

Az a seggfej bátyám lecsapta a telefont!

Felhívott LA-ből egy nyilvános telefonfülkéből, és megint elmondta, hogy talált egy halott lányt a fürdőkádjában. Ezenkívül azt is elmondta, hogy az ügyvédje úgy döntött, hogy megkerüli a hatósági eljárás szokványos menetét, és kiszabadította a börtönből. És végül azzal fejezte be, hogy az ügyvéd kapott egy golyót a fejébe, miután távoztak a rendőrség épületéből.

Ledarálta nekem az egészet, utána lecsapta a kagylót! Megnyomtam a visszahívás gombot, és a szám legalább egy tucatszor kicsörgött, de senki sem vette fel. A telefonján nem hívhattam vissza, mert azt mondta, hogy az a rendőröknél van. Éppen ezért csak annyit tehettem, hogy hasra fordultam, és beleüvöltöttem a párnámba.

Utána jobban éreztem magam. Egy alapos üvöltés kitisztítja az ember fejét. Ki kellene próbálnotok, és akkor talán el tudnátok végezni azt a munkát, amiért a fizetéseteket kapjátok.

Ekkor megcsapta az orrom a reggeli illata, ami a földszint felől érkezett: szalonna, tojás, muffin… Biztosan Ms. Neace műve. Furcsa érzés volt, hogy Michael hívása után le tudja kötni a figyelmemet egy ilyen hétköznapi dolog.

Lelöktem magamról a takarót, kiültem az ágy szélére, és a szobám sarkában lévő álló tükörből visszanézett rám egy meztelen lány. Még ekkora távolságból is láttam, hogy sötét karikák húzódnak a szemem alatt, és a barna hajam teljesen összeborzolódott. Legalább a mellem jól nézett ki. Megcsíptem a mellbimbómat. A csajokra mindig számíthattam.

Miután Michael megtalálta azt a holttestet, egész éjjel őt hívogattam. Sms-t is küldtem. Dr. Rose ragaszkodott hozzá, hogy mindig nyolc órát aludjak, de most talán csak a fele sikerült. No bueno…

Dr. Rose nem láthatott meg ebben az állapotban, mert azonnal rájött volna, hogy történt valami, márpedig én segíteni akartam Michaelnek. Lekaptam a köntöst a pipereszékem támlájáról, felvettem, és megkerestem a fésűm.

Száz húzás, ötven mind a két oldalon.

Jobb.

Egy kis alapozó a szem alá.

Sokkal jobb.

Ekkor lepillantottam az íróasztalomra, és egy darabig meredten bámultam.

Dr. Barttól kaptam ezt az asztalt gyerekkoromban. Egy több mint százéves, antik Cutler szekreter tökéletes állapotban.

– Ez az asztal egy buffalói tanárnőé volt az első világháború alatt – mondta dr. Bart azon a napon, amikor ideadta. Bekötötte a szemem, utána végigkísért a folyosón, és be a szobámba. – A férje elment harcolni, ő pedig minden este ennél az asztalnál ült, leveleket írt neki, és imádkozott, hogy épségben hazaérjen. De a férje nem jött haza. A tanárnő nyolcvanegy éves korában az unokájára hagyta az asztalt, aki ügyvédként dolgozott a városban. Az ő irodájában állt egészen a múlt hétig, amikor megvettem tőle. Ez az asztal tanúja volt az egyenlő jogok kihirdetésének, a gazdasági világválságnak, több háborúnak, nemzetek születésének és bukásának, Kennedy és King halálának, és az ikertornyok pusztulásának. Képzeld, miféle titkokat rejt az a csillogó mahagóni! Ez az asztal tanúja volt a történelemnek, és most a te történeted tanúja lesz, ha vigyázol rá. Te fogod megírni az asztal életének a következő fejezetét, és egy napon majd továbbadod a saját gyerekednek.

Ötéves voltam.

Micsoda baromság, nem igaz? Ki mond ilyet egy ötéves gyereknek?

Húsz perccel később felírtam a nevem az asztalra sárga krétával. Dr. Rose letakarította, mielőtt dr. Bart meglátta volna. Egyébként sem kedvelem az antik dolgokat.

Az asztal középső fiókja alatt van egy titkos tároló, és abban tartottam azokat a puha verébtollakat, amelyeket az évek során dr. Barttól kaptam. Az Üvöltő szelek lapjai között préselődnek.

Olvasta valaha ezt a könyvet, Dobbs nyomozó? Nem hiszem. Úgy néz ki, mint egy sportoló, aki messziről kerülte azokat a könyveket, amiben nincsenek képek. De le merem fogadni, hogy Jessica olvasta, amikor még kislány volt. Összekuporodott egy tökéletes kisváros tökéletes utcájában álló ház tökéletes szobájában, az ablak alatt álló padon, és olvasott.

Nem minden otthon tökéletes, Jessica. Azt hiszem, az embernek mérgezett környezetben kell élnie ahhoz, hogy ezt megértse. Ezért végzed rosszul a munkádat.

14.
DOBBS

Dobbs a kihallgatószobában állt, és először szemügyre vette a salaktéglán virító, két vörös foltot, utána a vörös tócsát a padlón.

– Sillman rendbe fog jönni?

– Agyrázkódást kapott – felelte Wilkins. – A mentősök bevitték a Good Sambe, és Waynick elkísérte. Azt mondta, hogy mire beértek a kórházba, Sillman magához tért, és megesküdött, hogy az ügyvéd ütötte meg, nem Kepler. Egyáltalán nem számított rá. Tökéletesen rendbe fog jönni, de bántja a dolog. Azt üzeni, hogy sajnálja, hogy elcseszte.

Dobbs felpillantott a kamerára. Ő adta utasításba, hogy kapcsolják ki, amíg Keplerrel beszél. Csak a valódi kihallgatások alkalmával szerette bekapcsolni, mert a villogó piros fény ráijesztett a bűnözőkre.

Ez a kamera nem vett fel semmit, de a többi igen. A biztonsági irodában végignézték, ahogy Kepler és az ügyvédje sietős léptekkel átvágott az épületen, beszálltak a teherliftbe, és kiléptek a mélygarázsba. A kamera ott elvesztette őket, de Keplert újra megtalálta, amikor kihajtott az épületből egy öreg Forddal. Az ügyvéd az anyósülésen ült. A rendszámtábla hamis volt, de körözést adtak ki az autóra. LA-ben a csúcsforgalom hajnali ötkor kezdődött, és tízkor ért véget. A forgalomfigyelő kamerák nem találták meg a hamis rendszámot, de ha Keplernek van egy kis esze, akkor lerakta valahol az autót, és szerzett egy másikat, vagy gyalog közlekedett.