Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

H.L. MENCKENNEK ŐSZINTE CSODÁLATOM JELÉÜL

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

ELMER GANTRY
A PRÉDIKÁTOR

fordította:
László Ferenc

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-547-1 EPUB
ISBN 978-963-559-548-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1927

a mű eredeti címe:
Elmer Gantry

az elektronikus változat az 1947. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1851-ből származó fametszet
(Camp Meeting at Eastham Massachusetts, 1851)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

H.L. MENCKENNEK
ŐSZINTE CSODÁLATOM JELÉÜL

Ennek a könyvnek egyetlen hőse
sem ábrázol élő személyt.

S. L.

ELSŐ FEJEZET

I.

Elmer Gantry ittas volt. Mámorában ékesszóló és gyöngéd volt, de ugyanakkor verekedő kedvet is érzett. A Missouri államban lévő Cato aranyozott díszektől csillogó, nagyvárosias bárjában, amelyet „Óhaza” néven ismertek, a söntés asztalához támaszkodott és felszólította a mixert, hogy énekelje vele a legújabb slágert, a „Szép napsütéses forró nyár” refrénű dalt.

A mixer rálehelt egy pohárra, buzgón törülgette azt és az üveg szélén keresztül pislantva, megjegyezte, hogy nem tud énekelni. De mosolygott. Senki sem fojthatta volna vissza mosolyát Elmer láttán, olyan vakmerő, lármás, rendbontó volt és olyan együgyű mosoly volt az arcán.

- Bánom is én, vén szamár - dünnyögte Elmer. - Majd én és lakótársam megmutatjuk magának, hogyan kell énekelni! Ez itt a szobatársam, Jim Lefferts. A világ legjobb lakótársa. Ha nem volna olyan jó pajtás, nem laknék vele együtt! Egész Közép-Nyugaton ő a legjobb lakótárs. Ilyen az én pajtásom.

A mixer biztosította őket, mennyire örül, hogy Mr. Leffertset megismerhette.

Elmer és Jim Lefferts hátrahúzódtak egy asztalhoz, hogy alkoholmámoros hangulatban telitorokból megszólaltassák a dal édes melódiáit. Valóban nagyon szépen énekeltek. Jimnek érces tenorja volt, Elmer Gantry erőteljes baritonjában pedig volt valami, amit még kevésbé lehetett elfelejteni, mint impozáns alakját, sűrű fekete haját és szemtelenül mosolygó szemét. Szenátornak született. Sohasem mondott semmi fontosat, de mindig zengő hangon beszélt. Azt, hogy „Jó reggelt” olyan elmélyedéssel tudta mondani, mintha Kantot idézné, a hangja néha úgy zengett, mint egy egész zenekar, vagy olyan fenséges volt, mint egy dóm orgonája. Valóságos cselló volt a hangja, olyan lenyűgöző, hogy az ember észre sem vette a slangot, sem hetvenkedéseit vagy trágárságait, sem azt a szörnyű nyerseséget, amellyel (abban az időben) a nyelvtani szabályokat kezelte.

Örömittasan, mint vándorok, akik hűs sör mellett frissülnek fel, közös áhítattal becézték a dallamot:

Virágos réten velem egy lány. Kéz a kézben, lelkünk összeforr, Hevít a szerelem, mint a bor, Oh, szép, napsütéses forró nyár.

Elmer sírásra fakadt és ezt mondta:

- Gyerünk ki az utcára és verekedjünk kicsit. Vacak fickó vagy te, Jim. De most kiválasztasz magadnak valakit, akibe belekötsz és aki aztán neked megy, akkor aztán jövök én és beverem a koponyáját annak a fráternak. Majd megmutatom neki!

Hangja forró volt a szenvedélytől. Dühöngött, amiért rövidesen igazságtalanság fogja érni. Begörbítette mancsait a vágytól, hogy az elképzelt fickót megragadja.

- Istenemre, kinyomom a gazembernek az agyvelejét! Nem hagyom, hogy valaki is hozzányúljon lakótársamhoz! Tudjátok, hogy ki vagyok? Elmer Gantry! Az vagyok! Majd megmutatom a fickónak!

A mixer közeledett feléjük barátságosan, de egyben fenyegetően.

- Fogd be a szádat, pokol kutyája! Úgy látszik még egy korty italra van szükséged. Kapsz még egy kortyot - nyugtatta meg Jim és Elmer könnyekben tört ki, mintha megsiratná Jim Lefferts minden bánatát.

Váratlanul, mint valami varázslatra, két pohár állt előtte. Megkóstolta az egyik tartalmát és bosszúsan dörmögte: „Bocsánat.” Ebben a pohárban ellenség volt, víz. De Elmert nem lehetett becsapni! A másik, kisebb csiszolt pohárban kellett lenni a whiskynek. Ott is volt. Igaza volt, mint mindig, önelégült mosollyal hajtotta fel az erős italt. Csiklandozta a gégéjét, de azután megnövelte erejének tudatát és végül megbékítette mindenkivel, kivéve azt az egyetlen fickót - nem tudta még pontosan, hogy ki az illető, - mindenesetre valaki, akit hamarosan megfenyít majd.

A söntés most felségesen megnyugtató hatással volt rá. A savanykás, erős sörgőz az egészség érzését ébresztette fel benne. A hosszú söntés-asztalról ragyogott a szépség, fénylő mahagóni, finom márványbetét, csillogó poharak és különös formájú palackok ismeretlen pálinkákkal, olyan ügyes összeállításban, amely most nagyon boldoggá tette. A világítás halvány és tompa volt, olyan fantasztikus ablakokon szivárgott keresztül, amilyenek csak templomokban, bárokban, ékszerüzletekben és más ilyen csodálatos helyeken találhatók, A barnán csíkozott falakról csinos meztelen lányok mosolyogtak rá.

Elfordult tőlük. Semmi kedve sem volt most az asszonyokhoz.

- Az az átkozott Juanita. Csak ki akarja zsarolni az emberből, amit lehet. Más nem érdekli - dörmögte.

De ekkor valami érdekes történt mellette. Egy újságlap felugrott, látszólag önmagától és végig siklott a padlón. Ez egész komikus volt, igaz szívből nevetett rajta.

Tudatába egy hang hatolt, amelyet már évszázadok óta hallott és amely a fény és ragyogás egy távoli pontjáról mindig távolodó álom folyosókon visszhangzott.

- Innen kidobnak bennünket, pokol kutyája. Gyere!

Felemelkedett. Pompás volt. Lábai gépiesen mozogtak anélkül, hogy erőlködnie kellett volna. Egyszer tréfás kedvükben összekeveredtek és a jobb láb a bal elé ugrott, holott ugyanakkor, amennyire meg tudta állapítani, tulajdonképpen mögötte kellett volna lennie. Nevetett és megtámaszkodott valamilyen karban, amelyhez nem tartozott test, egy karban, amely az örökkévalóságból nyúlt feléje, hogy támogassa.

Azután ismeretlen, láthatatlan háztömbök következtek, sok mérföld hosszúságban, az agyában kis világosság villant és komoly hangon közölte Jim Leffertsszel, aki váratlanul mellette volt megint:

- Meg kell dögönyöznöm azt a fickót.

- Jól van, jól van. Nem bánom, ha egy rendes verekedést rendezel, legalább túl leszel azon is!

Elmer csodálkozott; szomorú volt. Álkapcsa egészen leesett. A bánat elöntötte. Hiszen csak szabad verekednie. Szinte újraéledt, amikor buzgón előretámolygott, hogy keressen valakit, akibe beleköthet.

Oh, meg volt elégedve, nagyszerű kirándulás volt ez. Hetek óta először szabadult meg a Terwillinger-kollégium unalmától.

II.

Elmer Gantry, akit osztálytársai leginkább a „pokol kutyája” néven ismertek, ebben az évben, 1902 őszén futballkapitány volt és az övé volt a legjobb csapat, amelyet a Terwillinger-kollégium tíz év óta ismert. Megnyerték Kelet-Kansas bajnokságát, amelyért hét kollégium csapata küzdött; mindezeknek a kollégiumoknak saját épületeik, rektoraik, templomi ájtatosságaik, jelszavaik és színeik voltak és a tudománynak olyan színvonalával dicsekedhettek, amely a legjobb főiskolákkal vetekedhetett. De a futballidény utolsó estje óta, amikor az a pompás örömtűz égett, amelyben a fiatalurak kilenc hordó kátrányt, a zsidó szabó cégtábláját és az elnök macskáját elégették. Elmer szenvedett az unalomtól.

A kosárlabdát és a szabad tornagyakorlatokat egy futballgladiátor méltóságán aluli szórakozásnak tekintette. Amikor a kollégiumba jött, azt hitte, hogy tanulni fog valamit, ami egy ügyvéd, egy orvos vagy egy biztosítási ügynök számára pénzt hozhat, akkor nem tudta, hogy mi akar lenni és most, utolsó tanévében (ez év novemberében, huszonkét éves korában) még mindig határozatlan volt. Egykori hite csalókának látszott. Mi haszna lehetne a bíróság előtt vagy a műtőasztal mellett abból, ha értene valamit a trigonometriához vagy Nagy Károly életrajzi adatait tudná? (Az elmúlt tavasszal, az európai történelemből tett vizsgáján még tudta ezeket az adatokat.) Mennyi pénzt hozhatna az, ha ezt az egész vacakot idézni tudná - mi az ördög is volt csak? - ezt az egész szemetet az öreg bolond Wordsworthtól: „A világ teljesen értünk van.”

Csak a pénz a fontos. Bár inkább ne jött volna a kollégiumba, és inkább üzleteket kötne. De miután az anyja azt állította, hogy divatüzletéből jól megél és azt akarta, hogy fia kollégiumi növendék legyen, kénytelen volt engedelmeskedni. Ez mindenesetre ezerszer könnyebb volt, mint a szénagyűjtés vagy bármilyen más testi munka.

Hatalmas hangja ellenére Elmer Gantry sohasem becsülte sokra a vitákat, unta a könyvekben való búvárkodást és éppúgy nem törődött az imákkal és a Young Meus Christian Association erkölcsös ékesszólásával, mert egyszerű és durva természetének egész erejével megvetett minden jámborságot és csak az ivást és a világiasságot csodálta.

Egyszer vagy kétszer, amikor nyilvánosan beszélt az osztályban és nagy gondolkodók, mint Dan’l Webster, Henry Ward Beecher és Chauncey M. Depew magasztos; eszméit idézte, rájött arra, milyen mámorító a közönséget hangjával megragadni, úgy, mint hogyha a kezével ragadná meg, erősen megfogni, felrázni és felemelni. Többszöri felszólítás után belépett a vitaklubba, de ott nyúlfejű pápaszemes! fiatalembereket talált és utálkozott attól, hogy a bevándorlásra és San Domingo terményeire vonatkozó statisztikai adatok után kutasson a poros, piszkos könyvtárban poros és piszkos könyvek között.

A teljes elzülléstől csak azért menekült meg, mert Jim Lefferts néha mégis könyveihez kényszerítette.

Jim kevésbé unatkozott a kollégiumban, neki tetszett a tudás levegője. Szeretett volna sok mindent tudni emberekről, akik már ezer év óta halottak voltak és szívesen vitt véghez kémiai csodatetteket a tégelyekben. Elmer csodálkozott azon, hogy egy ilyen derék ivópajtás, egy férfi, aki olyan nagyszerűen értett hozzá, hogy egy lányt meghódítson és aztán hamar megszabaduljon tőle, örömet találthat római győzelmi szekerekben és spanyol nemesek unalmas szerelmes történeteiben, ő nem lelte örömét ilyesmiben. Majd csak elvégzi jogi tanulmányait és sohasem nyit ki újra egy könyvet, az esküdteknek majd fecseg valamit és az írásbeli beadványok megszerkesztésére fogad egy vén szamarat.

Hogy megmenekedjék a teljes összeomlástól, amivel a tanárok kuruttyolásának hallgatása fenyegette, abban lelte örömét, hogy Jimmel kószált és ezalatt titokban dohányzott; vizsgálta, hogy mennyire szeretetreméltóak a diáklányok; nagy ivászatokban és duhajkodásokban vett részt. De nem engedhette meg magának azt, hogy nagyon gyakran igyák pálinkát és a diáklányok nagyrészt csúnyák és komolyak voltak.

Szomorú látvány volt, ahogyan ez a szélesvállú fiatalember, aki a boksz-ringben. a halpiacon vagy az értéktőzsdén bizonyára boldog lett volna, a Terwillinger pókhálós folyosóin mozgott.

III.

A Terwillinger-kollégium, amelyet a buzgó baptisták alapítottak és tartottak fenn, Kansasban Gritzmacher Springs közvetlen közelében van. (A forrás elapadt, a Gritzmachernek Los Angelesbe költöztek, ahol bungalóval és csemegeáruval kereskednek.) Rendetlen épület, a prérin fekszik, télen a vihar korbácsolja, nyáron izzik a napsütésben s ellepi a por és csak a zsendülő tavasz és az álmos ősz idején van bizonyos kedvessége.

A Terwillinger-College-t nem is lehetne más rendeltetésű épülettel összetéveszteni, miután udvarán hatalmas kő áll, amelyen az egyes osztályok évszámai vannak megörökítve.

A tantestület nagyrészt egykori prédikátorokból áll.

Az intézetnek konviktusa is van, de Elmer Gantry és Jim a városban laktak, magánházban, amely egykor maguknak a Gritzmachereknek volt a büszkesége: egy négyszögletes téglaépületben, amelynek fehér kupolája volt. Szobájuk nem változott első August Gritzmacher ideje óta; barátságtalan helyiség volt, hatalmas, faragott diófából készült ággyal, vastag, mindig poros brokátfüggönyökkel és fekete diófaszékekkel, amelyeken aranygolyócskákkal díszített bojtok lógtak. Az ablakok nehezen nyíltak. Az egészből a kínos pontosságnak és reménytelenségnek az a légköre áradt, mintha ócska bútorraktár lett volna.

Ebben a múzeumban majd kicsattant Jim meglepő, erőteljes ifjúsága. Elmer külsejében már előrevetette árnyékát az eljövendő gyengeség, Jim Leffertsről azonban nem lehetett feltételezni, hogy valaha is veszít erejéből. Karcsú volt, hat hüvelykkel alacsonyabb, mint Elmer, de olyan kemény és olyan sima, mint az elefántcsont. Bár Jim egy kis faluból jött a kollégiumba, mégis volt valami választékosság a lényében, veleszületett elegancia. Ruhatárának minden darabját, hétköznapi ruháját, amelynek a könyöke fényes volt és sötétbarna „vasárnapi öltönyét” készen vették, lazák voltak rajtuk a gombok és varrások, durva az öltés, de rajta mégis, csinosan és rendesen álltak. Könnyen tartozhatott volna a legjobb társasághoz is, amelyet olyan odaadóan csodált. Köpenyének felhajtott gallérjában volt valami romantikus kérkedés, foltozott nadrágja nem szegénységet árult el, hanem valami gondatlan, vidám könnyelműséget és egészen közönséges nyakkendői mintha előkelő klubokról meséltek volna.

Keskeny arca energikus volt. Először csak fiatalos frissessége tűnt fel, de vidámsága mögött később fel lehetett fedezni szigorú határozottságát; barna szemeiben kedves gúny csillogott.

Jim Lefferts egyetlen barátja volt Elmernek; az egyetlen igazi barát, akivel valaha találkozott.

Bár Elmer a kollégium atléta-bálványa volt, bár rejtett érzékisége és csinossága gyorsabban dobogtatta meg a kollégium lánynövendékeinek szívét, bár férfias nevetése épp olyan lenyűgöző volt, mint zengő hangja, igazán mégsem szerették soha. A kollégium legnépszerűbb emberének tartották, mindenki feltételezte, hogy mások megcsodálják Elmert, de senki sem érezte szükségét annak, hogy együtt legyen vele. Valamennyien kicsit féltek tőle, kissé kényelmetlennek találták a társaságát és nem csekély mértékben idegenkedtek tőle.

Nemcsak azért volt ez, mert mindig ordított, a hátát ütögette annak, akit megszólított és olyan hatalmas ereje volt, hogy sohasem lehetett igazán bizalmas viszonyban lenni vele. Azért sem szerették, mert mindig követelőzött, özvegy édesanyját kivéve, akit bizonytalan módon tisztelt és persze nem szólva Jim Leffertsről sem, Elmer Gantry mindenkor azon a véleményen volt, hogy ő a világegyetem középpontja és az egész világrendszer csak annyiban jöhet számításba, amennyiben neki segítséget és élvezetet nyújt.

Elmer Gantry mindent a maga számára akart.

Első kollégiumi évében, mint az egyetlen „rókát”, aki a futballcsapatban játszott, elnökké választották, mert azt hitték, hogy ezt a nagy darab mosolygós embert mindenki kedvelni fogja. Tisztségében azonban nem volt nagyon közkedvelt. Az osztályvitákon félbeszakította a szónokokat, csak azoknak a csinos lányoknak és fiúknak adta meg a szót, akiknek sikerült behízelegniük magukat nála és a legfontosabb viták közepén közbekiáltott: „Ugyan menjetek már tovább és hagyjátok abba ezt az utálatos szőrszálhasogatást, térjünk a tárgyra!” Az osztály pénzügyi alapját kényszeraláírások útján hozta össze, épp olyan zsarnoki volt, mint egy katolikus lelkész, aki híveit egy új templom építésére kényszeríti.

- Sohasem kaphat újból hivatalt, legalábbis addig nem, amíg meg tudom akadályozni! - dörmögte egy bizonyos Eddie Fislinger, aki, bár rozsdavörös volt a haja, fogai előreálltak és kellemetlenül sipítozott, mégis tekintélynek örvendett az osztályban, mert mindenütt ott volt és vallásossága s imáinak bensőséges volta miatt szerepet játszott az Y.M.C.A.-ban[1] is.

Az volt a szokás, hogy a testedzők szövetségének vezetője nem lehetett valamilyen más csapat legénységének a tagja. Elmer kikényszerítette első kollégiumi esztendejében a vezetést a maga számára, azzal fenyegetőzve, hogy nem futballozik, ha nem választják meg. Jim Leffertst pénztárossá tette meg és kettesben a könyvek csekély megmásítása segítségével ötven dollárra tettek szert, amiből sok szórakozásra tellett.

Az utolsó évfolyam kezdetén Elmer kinyilatkoztatta, hogy ismét elnök kíván lenni. Tabu volt azonban valakit kétszer egymásután elnökké választani. A buzgó Eddie Fislinger, aki most az Y. M. C. A. elnöke volt és égett a vágytól, hogy ritka tehetségét a baptista egyház szolgálatába állítsa, egy buzgó magán-ájtatosság után, amelyet szobájában rendeztek, kijelentette, letöri Elmer szarvát és nem járul hozzá, hogy jelöljék.

- A fenét merészeled ezt! - jegyezte meg Júdás, aki még három perccel előbb Eddie vezetése alatt küzdött Isten kegyéért.

- Hogy én ne merném? Figyelj csak rám! Hiszen senki sem tudja elviselni ezt az utálatos disznót! - rikácsolta Eddie.

Fák mögül osont elő, hogy az udvaron Elmer elé kerüljön. Megállt és futballról, kvantitatív kémiáról kezdett beszélni, meg arról az arkansasi aggszűzről, aki németül tanított.

Elmer mormogott.

Kétségbeesve, olyan hangon, amely azt a vágyat tükrözte, hogy a világot megváltoztathassa, dadogta Eddie:

- Hallgass csak ide... figyelj rám, pokol kutyája... nem kellene magadat újra elnökké jelöltetned. Senki sem lehet kétszer elnök!

- Egyetlen ember mégis csak kétszer lesz elnök.

- No de. Elmer, hallgass rám, ne jelöltesd magad. Mondj le erről a tisztségről. Szó sincs róla, valamennyien megbolondulnak érted, de... még sohasem választottak meg valakit kétszer elnöknek. Ellened fognak szavazni.

- Azt szeretném látni!

- De hogy tudod ezt megakadályozni? Igazán, Elm... pokol kutyája... csak a te érdekedben beszélek. A szavazás titkos. Nem tudhatod...

- Ugyan! Az előző szavazás nem titkos! Te pedig, Fissy, most munkához látsz és mindenkinek tudtára adod, hogy annak, aki mást javasol elnöknek, mint pokolkutya-papát, barna és kék foltjai lesznek a testén. Megértetted? És ha azt mondják majd, hogy nem volt erről tudomásuk, olyant ütök a púpodra, hogy megemlegeted, mert nem mondtad meg nekik. Világosan beszéltem? Ha nem lesz egyhangú a szavazás, akkor ebben az esztendőben aligha imádkozol már többet!

Eddie tudott róla, hogyan mutatta meg Elmer és Jim egy rókának, hogy mi illik: teljesen levetkőztették és az épülettől öt mérföldnyire kinn hagyták a mezőn.

Elmert az osztály elnökévé választották - egyhangúlag.

Nem tudta, hogy népszerűtlen. Azt hitte, hogy azok, akik hűvösek vele szemben, irigyek rá és félnek tőle s ez a nagyság érzését ébresztette fel benne.

Így történt, hogy Jim Leffertsen kívül nem volt barátja.

Csak Jimnek volt elég akaratereje ahhoz, hogy alkalmazkodásra kényszerítse. Elmer egészben nyelte le az ideákat és valóságos szobra volt az előítéletnek, míg Jim alaposan megvizsgált minden gondolatot, amelybe ütközött. Jim meglehetősen önző volt, de olyan ember egoizmusa volt az övé, aki gondolkodik és nem riad vissza semmiféle céltól, amelyhez gondolkodása vezetheti. Ez a kis ember úgy kezelte Elmert, mint egy nagy, alázatos kutyát és Elmer nyalta a mancsait és követte.

Azt is tudta, hogy Jim, a csatár sokkal többet jelent a futballcsapat számára, mint ő, a kapitány.

Elmer Gantry hatalmas fiatalember volt, hat láb magas, erős, széles, óriási kezei voltak, az arca is nagy volt és egy dán dog pofájához hasonlóan volt csinos, sűrű fekete haja a homlokába hullt. Szemei barátságosak voltak, a mosolya is barátságos, oh, mindig nagyon barátságos volt; csak akkor csodálkozott, amikor észrevette, hogy nem fogják fel teljesen fontosságát és nem adnak meg neki mindent, amit kíván. Nagy testbe zárt baritonszóló volt; gladiátor, aki nevetett megsebesült ellenfelének komikus vonaglásán.

Nem értette meg azokat az embereket, akik irtóztak a vértől, akik szerették a költészetet vagy a rózsákat, akiknek nem volt fontos, hogy minden esetleg elcsábítható leányt elcsábítsanak. Jimmel folytatott hangos vitáiban annak a véleményének adott kifejezést, hogy „azok a fickók, akik mindig tanulnak, csak azért fontoskodnak és mutatják magukat olyan fene finomnak, mert így akarnak hatni az átkozott tanárokra, akiknek ereiben vér helyett limonádé folyik.”

IV.

Szobájuk fődísze az első Gritzmacher írópolca volt, amelyen könyvtárukat helyezték el. Elmernek két kötet Conan Doyle-je, egy kötet E. P. Poe-ja és egy gyönyörű példánya volt a „Csak egy ifjú” című műből. Jim szerzett egy enciklopédiát, amely minden ismert tárgyról tíz soros magyarázatot adott, birtokában volt a „Pickwick Papers”-nek és ismeretlen forrásból hozzájutott Swinburne összes műveihez, amelyekbe, mint köztudomású volt, még sohasem nézett bele.

Igazi büszkesége azonban Ingersoll „Mózes néhány tévedése” és Payne „Az értelem korszaka” című műve volt. Jim Lefferts ugyanis a kollégium szabadgondolkozója volt, az egyetlen ember Terwillingerben, aki kételkedett abban, hogy Lót felesége sóbálvánnyá vált, mert visszanézett a városra, amelyben mások fiatal férjeivel olyan jól szórakozott és kételkedett abban is, hogy Matuzsálem valóban ki lenes zúzhat van kilenc évet ért meg.

Terwillinger áhítatos szobáiban mindenütt suttogtak Jimről. Maga Elmer aggódott, mert miután sok időt szentelt mély teológiai kérdéseknek, arra a véleményre jutott, hogy „az egész vallási história mögött mégis kell lennie valaminek, hogyha mindezek a tudós öreg tyúkok hisznek benne és hogy egyszer tisztességessé kell lenni és véget kell vetni minden disznólkodásnak.” Jimet valószínűleg már rég kidobták volna a tisztelendő professzorok a kollégiumból, ha nem lett volna olyan tisztelettudó kérdezési módszere mindenkor, amikor tanáraival vitatkozott, akik végül is idegesekké és zavartakká lettek és futni hagyták.

Még maga a rektor, Rev. Dr. Willoughby Quarles, aki korábban az Illinois állambeli Moline baptista örökimádás-templomának volt a pásztora és aki többet írt bárki másnál a teljes alámerüléssel történő keresztelés szükségességéről s aki általában minden tekintetben mindenki másnál több volt, még ez a dr. Quarles is elővette néha Jimet és megkérdezte tőle:

- Jó hasznát látja tanításunknak, fiatalember? Nem csak a Biblia kinyilatkoztatásában hisz velünk együtt, hanem a szóbeli kinyilatkoztatásban is és abban, hogy ez az egyetlen isteni iránymutatója a hitnek?

Ilyenkor Jim tanulékonyan nézett rá, szelíden mondta:

- Oh, igen, doktor. Csak egy-két apróság van, ami gondolkodásra késztet, doktor. Ezeket a kételyeimet az Úr elé terjesztettem imáimban, de úgy látszik nem segít rajtam, önnek valószínűleg módjában lesz ez. Tehát, miért kellett Józsuának feltartóztatnia a napot? Természetes, hogy így történt, hiszen egészen világosan így olvasható az írásban. De miért volt erre szükség, amikor az Úr mindig segített ennek az öreg zsidónak és amikor Józsua hatalmas falakat tudott romba dönteni egész egyszerűen úgy, hogy emberei ordítottak és trombitákat fújtak? És ha az ördög olyan sokféle betegséget idéz elő és ha ezeket az ördögöket ki kellene űzni az emberekből, hogyan lehetséges, hogy a jó baptista orvosok ma már T. B. és hasonló dolgok helyett nem azt állapítják meg, hogy az ördög szállta meg a beteget? Valóban lehet az emberben ördög?

- Fiatalember, egy jó tanácsot adhatok magának: sohase kérje számon az Úristen útjait!

- De miért nem beszélnek ima már az orvosok az ördög által történt megszállottságról?

- Nincs időm felesleges fecsegésre, aminek úgy sincs semmi értelme! Gondoljon valamivel kevesebbet nagyszerű értelmi képességeire és inkább imával alázkodjék meg Isten előtt, akkor hamarabb megértheti a dolgok igazi jelentőségét,

- De hogy van az, hogy Káin feleségét...

Jim egész tisztelettudóan kezdte ezt a kérdést, de dr. Quarles (aki hosszúszárú kabátot és fehér inget viselt) megfordult és rámordult:

- Nincs több időm a maga számára fiatalember. Különben is megmondtam, hogy mit tegyen. Jó napot!

Aznap este Mrs. Quarles ezt kérdezte:

- Oh, Willoughby, elővetted ezt a szörnyű növendéket, ezt a Leffertst, áld mindig kételyt próbál terjeszteni? Kidobtad?

- Nem - mondta Quarles rektor. - Szó sincs róla. Nem volt rá szükség. Megmutattam neki, hogyan kell a szellemi világosságot keresni és... Itt volt az az ember, aki a füvet kaszálja. Mit gondol tulajdonképpen, hogy tizenöt cent órabért kér!

Jim hajszálnyira volt a pokol szakadékétól és a szél majdnem elsodorta, ez azonban úgy látszik tetszett neki, míg Elmer Gantryt lenyűgözte és megdöbbentette ez az őrültség.

V.

Ezen a november estén 1902-ben, utolsó évfolyamuk novemberében az ég piszkos szürke színű volt, a Gritzmacher-ház falépcsői sárosak voltak. A városban nem történt semmi különös és szobájukban fojtó gőzt árasztott a kályha, amelybe tavasz óta először fűtöttek be.

Jim németül tanult, elegáns és kényelmes helyzetben támaszkodott hátra és lábait az írópolchoz feszítette. Elmer keresztben feküdt az ágyon és azzal kísérletezett, hogy a vér a fejébe száll-e, ha oldalt lelógatja.

- Úristen, menjünk él hazulról és csináljunk már valamit! - sóhajtotta.

- Hova mennénk? Nincs semmi értelme - mondta Jim.

- Menjünk át Catóba, látogassuk meg a lányokat és igyunk egy nagyot.

Miután Kansas az állami prohibíció következtében száraz volt, a legközelebbi menedék Cato volt, Missouriban, tizenhét mérföld távolságnyira.

Jim egy könyv sarkával vakarta meg a fejét és beleegyezően bólintott:

- Igen, ez remek ötlet. Van pénzed?

- Huszonnyolcadikén? Az ördögbe is, honnan kaphatnék elseje előtt pénzt?

- Pokolkutyája, te vagy a legértelmesebb emberek egyike, akiket ismerek, nagy jogász lesz belőled. Eltekintve attól, hogy egyikünknek sincs egy vasunk sem és holnap németből felelnem kell, a terv mindenesetre nagyszerű.

- Oh, igen... - sóhajtotta Elmer gyengén, mint egy beteg macska; feküdt az ágyon és viaskodott a hatalmas problémával.

Jim mentette meg őket az ólmos unalomtól, amelybe már-már egészen belesüppedtek. Újra felvette a könyvét, de azután gondosan az asztalra tette és felállt.

- Nagyon szeretném látni Nellie-t - sóhajtotta. - Oh, ember, de jó dolga lenne ma annak a lánynak, ha velem lehetne! A kis bestia! Ördög vigye az intézet lánynövendékeit. Az a kevés, akibe bele lehetne szeretni, mindig csak az alkalmat lesi, hogy az udvaron megfogja az embert és mindenáron azt akarják, hogy ajánlatot tegyek nekik.

- Jézusom! - és én, hogy szeretném Juanitát látni - vágyakozott Elmer. - Ne is beszélj róluk. Már attól is szívdobogást kapok, ha csak Juannyra gondolok!

- Pokolkutyája! Megvan! Menj és pumpolj tíz dollárt az új vegytan és fizikatanártól. Nekem is van még egy dollár hatvannégyem, ezzel aztán kijövünk.

- De hiszen nem is ismerem.

- Persze, hogy nem ismered, te fajankó. Hiszen éppen azért gondoltam őrá! Meséld el neki azt a históriát a csekkről, amely nem jött meg. Én egy órát még elveszkődöm itt a némettel, mialatt te kilopod a zsebéből a tízest...

- Ugyan - mondta Elmer panaszosan-, így mégsem kellene beszélned!

- Ha valóban olyan ügyes tolvaj vagy, amint feltételezem, akikor még elérhetjük az öt óra tizenhatos catói vonatot.

A vonat egy közönséges vagonból, egy kombinált dohányzó- és poggyászkocsiból és egy rozsdás ócska mozdonyból meg szerkocsiból állt. A szerelvény ingadozott, mialatt az alkonyaiban az elhanyagolt vágányokon zakatolt, annyira, hogy Elmer és Jim egymásnak ütődtek és meg kellett fogózkodniuk. A kocsi úgy táncolt, mint kis csónak a viharban. Durva, nagydarab farmerek, akik szüntelenül a vízvezetékhez szaladgáltak inni, beléjük ütköztek vagy megkapaszkodtak Jim vállában, hogy támasztékra találjanak.

Az ódon dohányzókocsi minden részéből, a piszkos ablakokból, a rozsdás vasveretekből és a mocskos huzatokból csak úgy áradt az olcsó dohány füstjének undorító erős szaga és bárhol érintették is az ülések vörös bársony huzatát, por szállt fel és ujjlenyomatok maradtak. A kocsi zsúfolva volt. Utasok ültek a padok karfáján és kikiáltoztak a folyosón ácsorgó barátaiknak.

De Elmer és Jim nem vett észre semmit a piszokból, bűzből és zsúfoltságból. Hallgatagon ültek, izgatott feszültségben, egy kissé lihegve, nyitott szájjal, fátyolos szemekkel, Juanitára és Nellie-re gondoltak.

A két lány, Juanita Klauzel és Nellie Benton semmiesetre sem volt az öröm hivatásos papnője. Juanita pénztárosnő volt Cato lunch-szalonjában, Nellie egy női szabónál dolgozott. Jó lányok voltak, csak nem volt bennük sok az ellenállóerő és nagyon hasznosnak tartottak egy kis mellékkeresetet, amiért piros papucsot és mogyorós csokoládét vehettek.

- Juanita... nagyon derék gyerek… mennyire megérti az ember gondjait - mondta Elmer, amikor a catói kormos állomásépület nedves lépcsőin lefelé tartottak

Amikor Elmer a kansasi Paris középiskoláit elvégezve ideérkezett és a szerelem magas iskolájának alapismereteit kezdte tanulni, hangosan hetvenkedő kamasz volt, aki vidám hölgyek jelenlétében ostobán viselkedett, az asztalt verte, ordítozott és az egész világgal tudatni akarta, milyen bátran bűnözik. Amikor pálinkás hangulatban volt, még most is elég lármásan viselkedett és büszke volt bolondságaira, de három és negyed kollégiumi esztendeje alatt megtanulta, hogyan kell bánni a lányokkal. Bizalmas volt hozzájuk, volt modoréiban valami könnyedség, szinte szelíd volt; gyengéden és szenvedélyesen tudott a szemükbe nézni.

Juanita és Nellie egy saroküzlet feletti három szobás lakásban laktak, Nellie özvegy nagynéniénél, egy erkölcsös hölgynél, aki mégis tudta, hogy mikor nem kívánatos a jelenléte. Éppen munkából tértek haza, amikor Elmer és Jim a töredezett falépcsőkön felkapaszkodtak. Juanita egy díványon lebzselt, amelyet még az a díszes keleti vöröses-sárga takaró (egy szakállas török volt látható rajta, továbbá három táncoló hölgy hosszú bugyogóban, egy nargilé és egy mosé, amely alig volt nagyobb a nargilénál) sem tudott úgy megváltozni, hogy legalább kasírozott ágynak lássák. Juanita összehúzódva feküdt, ideges és fáradt kezével a lábizmát nyomogatta és Laura Libby egy izgalmas fejezetét olvasta. Blúza nyakban nyitva volt, olcsó harisnyája szánalmasan lógott. Nem is látszott most igazi Juanitának, hamuszőke, csinos lány volt, akinek szemeiből a rosszul palástolt érzékiség csillogott.

Nellie, erőteljes, vidám lány, olyan barna, mint egy zsidónő, piszkos pongyolát viselt. Kávét főzött és arról mesélt, hogy mennyi bosszúsága van munkaadójával, a jámbor nőiruha szabóval, de Juanita egyáltalában nem figyelt oda.

A fiatalemberek belopóztak a szobába anélkül, hogy kopogtak volna.

- Ti ördögök... így belopózni, amikor nem is vagyunk felöltözve - sikoltott fel Nellie.

Jim közeledett hozzá, a lány párnás kezét levette a kávéskanna füléről és így kotyogott:

- No, talán nem is örültök, hogy itt vagyunk?

- Magam sem tudom, hogy örülök-e vagy sem! De hagyj békén! Viselkedj tisztességesen, igen?

Elmer ritkán érezte magát különbnek Jim Leffertsnél. De most érezte hatalmát az asszonyok felett - az asszonyok bizonyos fajtája felett. Némán, vágyakozással Juanita után, forró szemeivel parancsolva a lánynak; ledőlt a keleti díványra, megsimogatta Juanita halvány kezét és így dörmögte:

- Szegény kis jószág, fáradtnak látszol!

- Fáradt is vagyok és különben sem lett volna szabad ma délután idejönnötök. Amikor legutóbb itt voltatok, a néni hisztérikus rohamot kapott.

- Hurrá a nénike! De te mégis csak örülsz, hogy itt vagyok.

Juanita nem akart válaszolni.

- Nem?

Szemtelen tekintet fúródott a lány szemeibe, amelyek zavartan félrefordultak, elnéztek és valahol a csupasz falon kerestek biztonságot.

- Nem?

A lány még mindig nem válaszolt.

- Juanita! És én annyira vágyódtam utánad az egész idő alatt, amióta nem láttalak! - Ujjai puhán fonódtak a nyaka köré. - Nem örülsz legalább egy kicsit?

Amikor a lány visszafordította a fejét, egy pillanatig olyan tekintettel nézett rá, amelyben zavart beismerés volt. Hevesen suttogta: „Nem, hagyjál!”, de közelebb húzódott hozzá és vállához simult.

- Olyan nagy és erős vagy - sóhajtotta.

- Istenemre, nem is sejted, mennyire akarlak! A rektor, az öreg Quarles, - emlékszel még mit meséltem róla? - nagyon figyel engem, mert azt hiszi, hogy én és Jim voltunk azok, akik a denevéreket rászabadítottuk a kápolnára. Aztán azok az átkozott heti Biblia-órák, amelyeket annyira útálok, ezt az egész vacakot az öreg szentekről. És akkor rád gondolok és a manó tudja, ha legalább ott ülhetnél a szobámban a kályha másik oldalán és finom piros kis papucsodat oda támasztanád a kályhaellenzőhöz, oh, már akkor is boldog volnék! De remélem nem hiszed, hogy csupán idealista vagyok?

Jim és Nellie, akik a kávéfőző mellett álltak, most abban az állapotban voltak, amikor két ember kötekedik egymással és a nő folyton felsikolt: „Ugyan menj már, hagyj, viselkedj rendesen!”

- Hallgassatok ide, lányok, öltözzetek át és gyerünk vacsorázni, talán táncolunk is egy kicsit - indítványozta Jim.

- Nem mehetünk - mondta Nellie. - A nénike egészen megvadult, mert tegnapelőtt este későn jöttünk haza egy bálról. Itthon kell maradnunk és nektek fiúk, el kell tűnnötök, mielőtt a néni hazajön.

- Ugyan, gyertek el velünk!

- Nem, nem mehetünk!

- Egészen úgy viselkedtek, mintha azért maradnátok itthon, hogy harisnyát kössetek. Biztosan vártok valakit és most meg akartok szabadulni tőlünk, ez az igazság.

- Szó sincs róla, Mr. James Lefferts, és ha így volna, akkor sem lenne semmi közötök hozzá!

Mialatt Jim és Nellie civakodott. Elmer kezét Juanita vállára tette és lassan magához vonta. Sziklaszilárdan meg volt győződve róla, hogy a lány szép, fenséges, hogy maga az élet. Kerek vállának puhaságában a mennyboltot érezte és fehér húsa élő selyem volt.

- Gyere, menjünk át a másik szobába - kérlelte.

- Oh, nem... most nem.

Megszorította a karját.

- Jó... de csak egy perc múlva gyere utánam - suttogta a lány reszketve. A többieknek pedig hangosan ezt mondta: - Bemegyek a hajamat megigazítani. Hiszen szörnyen rendetlen vagyok!

Besurrant a szomszédos szobába. Elmer arcáról eltűnt az önbizalom, olyan volt most, mint egy kerekarcú, kissé ijedt nagy gyerek. Hogy ne lássák meg rajta az izgalmat, fel-alá járt a szobában és egy aranyozott rózsaszín vázát porolt le gyűrött nagy zsebkendőjével. A szomszédos szoba) ajtajának a közelében tartózkodott.

Egy pillantást vetett Jimre és Nellire. Egymás kezét fogták, mialatt a kávé kifutott. Elmer szíve vadul dobogott. Átsurrant az ajtón, becsukta azt maga mögött és mintha félelmében nyöszörögne, suttogta:

- Oh, Juanita...

VI.

Elmer és Jim eltávoztak, mielőtt Nellie nagynénje hazajött volna. Miután a lányok nem mentek velük, egy vendéglőben disznósültet, kávét és almáslepényt vacsoráztak.

Azt már elmondtuk, hogy Elmer később az „Óhazához” címzett bárban filozófussá és nőgyűlölővé lett, amikor meggondolta, hogy Juanita nem méltó nemeslelkű odaadására s azt is beismertük, hogy ittas és verekedő kedvű volt.

Mialatt Jim karjába kapaszkodva a sáros gyalogjárón imbolygott, és a feje lassan kitisztult, fokozódott benne a düh az ellen a kutya ellen, akit még arra kellett sarkalni, hogy jóbarátjába és szobatársába belekössön. Vállát kifeszítette, keze ökölbeszorult és az esti tömegben szemlét tartott a munkások között, hogy megkeresse a csirkefogót.

A város középpontjába értek. Lenn, valamivel távolabb, a Kongresszus Hotel vöröstégla-épülete mellett, valaki egy ládán állt és gúnyolódó tömegtől körülvéve szónokolt.

- Vajon mit akarnak azok attól, aki ott beszél? Jobb volna, ha békében hagynák - kiáltotta Elmer ujjongva, lerázta magáról Jim karját, amely vissza akarta tartani és rohant az utcán lefelé, bele a tömegbe. Boldogítóbb helyzetet nem is kívánhat magának egy erőteljes fiatalember - igazságtalan erőszakot alkalmazhat igazságos ügyben. Keresztülfurakodott a hallgatóságon, egy gyenge férfi gyomrába fúrta könyökét és röhögött, amikor az fájdalmasan feljajdult. Azután hirtelen boldogtalanul, tétovázva megállt.

A kigúnyolt szónok az az ember volt, akit legjobban utált, Eddie Fislinger, a Terwillinger-College Y. M. C. A. elnöke, ez a vöröshajú patkány, aki olyan szemtelenül ellenezte elnökké választását.

Két másik felsőévessel, akik ugyancsak a baptista-szolgálatra készültek, Eddie átjött Catoba, hogy néhány lelket megmentsen. Ha nem is mentettek meg lelkeket (és eddig tizenhét utcai meetingen még egyetlen egyet sem mentettek meg), mégis legalább kényelmes gyakorlat volt ez leendő hivatásuk számára.

Eddie fáradhatatlan és makacs szónok volt, aki elérte a célját, mert valósággal belekapaszkodott hallgatóságába és azt halálosan uszította, azonban nem volt nagyon bátor és most határozottan félt főellenfelétől, egy magas szőke micisapkás péktől, aki Eddie emelvénye előtt állt és kérdéseket intézett hozzá, Elmer figyelte a pék kérdését:

- Milyen jogcímen képzeli be magának, hogy mindent megért a vallásból?

- Nem állítom, hogy minden vallási kérdést értek, barátom, de tudom, hogy milyen hatalmas jelentősége van a vallásnak a tiszta és becsületes élet szempontjából és ha most olyan kedves volna, barátom és megengedné, hogy ezeknek a többi uraknak elmondhassam, milyen tapasztalatokat szereztem az imák meghallgatását illetően...

- No, ahogy magát megnézem, szép kis tapasztalatai lehetnek magának!

- Kérem, vannak itt még mások is, akik talán hallani szeretnék...

Bár Elmernek ellenszenves volt Eddie együgyűsége és bár talán egész szívesen együtt ivott volna most ezzel a helyes fiatal kötekedő pékkel, nem látott más lehetőséget egy igazán jófajta verekedésre, mint ha hitvitázóként lép fel. Az összepréselődött tömeg, a durva testek nyomása, nedves köpenyek szaga és a sokféle hang zaja, mind izgatták. Úgy érezte magát, mint a futballpályán.

- Hé, maga! - kiáltotta a pék felé. - Hagyja azt a fiatalembert beszélni! Ne zavarja! Inkább keressen magának valakit, aki olyan nagy, mint maga, óriásfickó!

Jim Lefferts megfogta a könyökét és könyörgött:

- Gyerünk, pucoljunk el innen, pokolkutyája. Jóságos Isten! Csak nem fogsz segédkezni egy evangélium-házalónak?!

Elmer félrelökte és kifeszítette a mellét a pék előtt, aki nevetett:

- Úgy látszik, maga is egy ilyen keresztelő!

- Szívesen lennék az, ha méltó volnék rá! - Ebben a magasztos pillanatban Elmer maga is hitt abban, amit mondott. - Azok a fiatalemberek osztálytársaim és azt akarom, hogy tovább beszélhessenek!

Eddie Fislinger boldogan súgta társai felé:

- Oh, bajtársak, Elmer Gantry! Meg vagyunk mentve!

Még ez sem tudta azonban Elmer Gantry harci tüzét lelohasztani. Félrelökte azt az idősebb férfit, aki közte és a pék között állt - betörte kemény kalapját és az öreg úgy összehúzódott, mint egy teknősbéka nyaka - ott állt ellenfele előtt ökölbe szorított kezekkel.

- Hogyha mindenáron hepciáskodni akar... - mondta a pék, hatalmas mancsait kényelmesen Elmer arca előtt mozgatva.

- Azt nem - mondta Elmer és feléje sújtott. Az ütést jól kiszámította, az pontosan az állán érte ellenfelét.

A pék megingott, mint egy felhőkarcoló, amikor földrengés van és elvágódott.

A pék egyik barátja felkiáltott:

- Gyerünk fiuk, megmutatjuk ezeknek a fickóknak...

Elmer ütése a bal fülét érte. A bajtárs megingott. Elmer boldog volt. De azért mégsem érezte jól magát. Most már csaknem józan volt és észrevette, hogy egy féltucat kemény legény készül rátámadni. Bár kitűnő véleménye volt önmagáról, de futballjátékosi tapasztalataiból nagyon jól tudta, hogy a kollégiumok csapatai térdrúgások és rátaposások keresztényi adományaival játszanak. Így nem képzelte be magának azt, hogy féltucat munkást egyszerre megverhet.

Nagyon kérdéses, hogy valaha is szorosabb kapcsolatba került volna az Úrral és Eddie Fislingerrel, ha a gondviselés nem lépett volna közbe olyan jellegzetesen csodálatos módon. A támadók közül az, aki legközelebb állt Elmerhez, éppen feléje vágott, amikor a tömegből kiáltozni kezdtek:

- Vigyázat! Zsaruk!

A catói rendőrcsapat, három magas férfi, belefurakodott a tömegbe. Karcsú, bajuszos emberek voltak hűvös tekintetű szemekkel.

- Mit jelent ez a csődület? - érdeklődött az őrmester.

Elmerre nézett, aki három hüvelykkel magasabb volt minden jelenlévőnél.

- Néhányan ezek közül a fickók közül meg akartak zavarni egy békés vallási gyülekezetei, sőt ezt a tiszteletest meg is akarták támadni és én védelmembe vettem - mondta Elmer.

- Így van, őrmester. Közönséges kihágás - erősítette meg Jim.

- Így történt őrmester - fuvolázta Eddie Fislinger a láda tetejéről.

- Majd én rendet teremtek. Átkozott társaság! Szégyellhetitek magatokat, hogy nem hagytok békében egy tiszteletest! Folytassa csak tiszteletes!

A pék közben magához tért, lábra állították. Arckifejezése mutatta, hogy igazságtalanság érte és hogy valamire készül, csak tudta volna, hogy tulajdonképpen mi történt. Tekintetéből rémület tükröződött, a haja borzas volt, vastag ajka feltépve. Túl kábult volt ahhoz, hogy felismerje, a rendőrőrmester áll előtte és ködös gondolatai nem akartak engedni abból az elhatározásából, hogy az egész vallást megsemmisíti.

- Ah, maga is egyike ezeknek a kenetteljes prédikátoroknak! - kiáltotta Elmer felé, de ugyanakkor az egyik karcsú rendőr kinyújtotta feléje hihetetlenül hosszú karját és megragadta.

A tömeg figyelme valami melegséget gyújtott Elmerben, amely mindjobban hatalmába ejtette és gondolatban elégedetten dörzsölte kezeit.

- Talán nem vagyok prédikátor! Talán nem is vagyok jó keresztény! - kiáltotta. - Talán sok mindent cselekedtem, amit nem lett volna szabad tennem. De higgyétek el nekem, hogy nagyon tisztelem a vallást...

- Oh, ámen, dicsérd az Urat, testvér - hangzott Eddie Fislinger felszólítása.

-... és egyáltalán nem tűröm, hogy valaki a vallás gyakorlását megzavarja. Mi egyebünk van, mint a vallás, ami azt a reményt adhatja nekünk...

- Dicsérd az Urat, oh, dicsőítsd nevét!

-... hogy valaha tisztességes életet folytathatunk. Feleljenek erre nekem, kérem, feleljenek!

A rendőrőrmester helyeselt:

- Bizony, így van. Tehát most hagyjuk tovább folytatni a meetinget és ha közületek, fickók, valaki még egyszer meg meri zavarni...

Ezzel ki is merült az őrmester szótára, ami pillanatnyilag a vallással és a kihágással kapcsolatban rendelkezésére állt. Szigorúan körülnézett, majd átvágott a tömegen, hogy visszatérjen az őrszobára és folytassa kártyajátékát.

Eddie az elragadtatás legmagasabb fokán folytatta szónoklatát:

- Oh, testvéreim, most láthattátok, milyen hatalmas Krisztus szelleme, hogy felébressze bennünk a jót és a szépet! Hallottátok egy testvérünk tanúságtételét, Gantry testvér tanúságát az egy és egyetlen útról, amely az igazsághoz vezet! Ha most hazamentek, azt akarom, hogy valamennyien keressétek elő a Szentírást és lapozzátok fel Salamon Énekek Énekét, ott ahol az Üdvözítőnek az egyház iránti szeretetéről beszél - lapozzátok fel az Énekek Énekét, negyedik fejezet, tizedik vers, ahol arról van szó... ahol Krisztusi az egyházról beszél és azt mondja - Salamon, negyedik fejezet, tizedik vers - „Mely igen szépek a te szerelmeid, én húgom, jegyesem! Mely igen jók a te szerelmeid, jobbak a bornál!”

- Oh, kimondhatatlan öröm, a kegyelem örömét megtalálni! Hallottátok testvérünk tanúságtételét. Úgy ismerjük őt, mint az erő emberét, mint mindazoknak testvérét, akik itt szorongatott helyzetben vannak, és most felnyitotta szemét, hogy lásson és fülét, hogy halljon és látja a beismerés szükségességét és tudja, hogy alázatosan le kell borulni a trónus előtt. Oh, ez történelmi pillanat pokolku... Elmer Gantry életében! Oh, testvér ne félj! Jer, lépj fel ide hozzám és tégy tanúságot...

- Jóságos Isten! Igyekezzünk innen minél hamarabb eltűnni - súgta Jim.

- Úgy bizony! - dörmögte Elmer, átfurakodtak a sűrű embersoron, mialatt Eddie Fislinger éneklő hangja követte őket, mint a jéghideg, mindenen áthatoló eső:

- Ne féljetek, hanem kövessétek Jézust! Csak nem vagytok olyan gyávák, hogy nem meritek elviselni az istentelenek gúnykacaját?

Elmer és Jim kiszabadultak a tömegből és komoly arccal, a legnagyobb sietséggel mentek vissza a bárba.

- Aljas fogás volt ez Eddie-től! - mondta Jim.

- Bizony Isten, aljas volt! Most megpróbálnak engem megtéríteni! És éppen ilyen gazfickók előtt! Ha még egyszer meghallom Eddie sipítozását, beverem a fejét. Ilyen szemtelenség, engem akar a szégyenpadra hurcolni! De ilyen fráter ez! Ezt még visszafizetem neki! Gyerünk, gyorsabban! - nyilatkoztatta ki mindazoknak testvére, akik szorongatott helyzetben vannak.

Amikor késő esti vonatjuk indult, a mixerrel folytatott szívélyes beszélgetés és a Bourbon-whisky lelkesítő hatása elfelejttették Elmerrel és Jimmel Eddie Fislingert és a nyilvánosság előtti vallási lemeztelenítésüket. Annál jobban megrémültek, amikor később a dohányzókocsi ülésén himbálózva ültek és egyszer csak előttük állt Eddie Bibliát szorongatva a kezében, oldalán két evangéliumot hirdető társával.

Eddie fogait mutogatva, széles mosollyal lelkendezett:

- Oh, fiuk, nem is tudjátok milyen nagyszerűen viselkedtetek ma este. De oh, fiúk, most, amikor már megtettetek az első lépést, miért visszakoznátok, miért vonakodtok, miért hagyjátok tovább szenvedni az Üdvözítőt, aki vár benneteket, vágyódik utánatok? Szüksége van pompás erőtökre és ragyogó értelmetekre, amelyet valamennyien annyira csodálunk.

- Büdös itt a levegő - jegyezte meg Jim Lefferts. - Mintha valami különös bűzös halszagot éreznék.

Ezzel felkelt és kiment a folyosóra. Elmer szerette volna követni, de Eddie azonnal elfoglalta Jim helyét és vidáman tovább fecsegett, mialatt a másik kettő föléjük hajolt, gyengéd Y. M. C. A. mosollyal, amelytől felfordult Elmer gyomra, mialatt a vonat tovább zakatolt előre.

Minden hetvenkedő kijelentés ellenére Elmerben nem volt semmi abból az egyházellenes megvetésből, ami Jimet jellemezte. Elmer félt az egyháztól. Ez gyermekkorával volt összefüggésben... Korán özvegységre jutott és kemény munkában kiszikkadt anyja nem ismert más örömet, mint a zsoltárokat s a Bibliát és sokszor sírt, amikor fia nem tanulta meg a vasárnapi iskola leckéit. A templom, mely harminc láb magas volt és különösen faragott szarufában végződött és a prédikátor, akinek olyan lenyűgözően dörgött a hangja, olyan szörnyű volt dinnyét lopó kisfiúkról, vagy azokról a gyermekekről szólva, akik a tehénistálló mögött biológiai kísérletekre vetemedtek... Második megtérésének borzasztó, gyötrő pillanata, tizenegy éves korában, amikor sírva fakadva attól a gondolattól, hogy olyan sok vidám dologról le kell mondani, ünnepélyes, szakállas felnőttektől körülvéve, fogadalmat írt alá, amely arra kötelezte, hogy örökre lemond a világiasság, az alkohol, a kártya, a tánc és a színház örömeiről.

Ezek a felhők minden bátorsága és dacossága ellenére is még mindig árnyékot vetettek rá.

Eddie Fislingert, az emberi teremtményt utálta. Közönséges sáskának tekintette, akit elégtétellel taposott volna el, de Eddie Fislinger, az evangélium hirdetője, fölszerelve pontosan ugyanolyan bőrbe kötött Bibliával (celluloid olvasójel és selyemrojtok fityegtek ki az oldalak közül), mint valamikor a vasárnapi iskola tanítói, amikor arról biztosították, hogy Isten állandóan leselkedik, hogy tetten érje a kisfiúk legtitkosabb gondolatait is, - az így felszerelt Eddie hivatalos személy volt és Elmer kényelmetlenül hallgatta, mert nem volt egészen bizonyos, hogy egyszer nem fedez-e fel önmagában egy borzasztó embert, aki tiszta és unalmas életet él.

-... és gondolj csak arra - szűkölte Eddie, - milyen szörnyen veszedelmes elutasítani magunktól a kegyelem óráját! „Ébredjetek fel: mert nem tudjátok, mikor lép be a ház ura”, mondja az írás. Képzeld csak el, hogy ezt a vonatot ma éjszaka szerencsétlenség éri!

A vonat szerencsétlenségükre éppen ebben a percben egy kanyarodéhoz ért és nagyot rántott rajtuk.

- Látod? Hol lennél az örökkévalóságban, pokolkutyája? Azt hiszed, hogy valamennyi élvezet együttvéve is megéri azt, hogy a pokolban sülj?

- Ugyan hallgass már. Ismerem, ezt az egész ostobaságot. Egész sereg bizonyíték van arra... de várj csak, behívom Jimet, majd ő elmondja neked, mit ír Bob Ingersoll a pokolról!

- No persze! De ne felejtsd el, hogy Ingersoll a haláloságyához hívatta fiát és megbánva addigi életét, arra kérte igyekezzék az isteni kegyelemben részesülni és égesse el minden őrült írását!

- Az ördög vigyen el, ma este nem vagyok abban a hangulatban, hogy a vallásról vitatkozzam. Hallgass már el!

De Eddie nagyon is abban a hangulatban volt, hogy a vallásról beszéljen. Lelkesen forgatta Bibliáját és mindig megtalálta benne a legkevésbé örvendetes idézeteket. Elmer olyan kevéssé hallgatott rá, amennyire csak lehetséges volt, de ahhoz gyenge volt, hogy szitkokban törjön ki.

Nagy megkönnyebbülést jelentett, amikor a vonat egy utolsó zökkenő után Gritzmacher-Springsben megállt. Az állomásépület olyan volt, mint egy mocskos faláda, a sáros pályaudvart petróleumlámpák világították meg. Jim már várta kinn és ez jó menedék volt a zavaró teológiai kérdések elől. Dühös „Jóéjszakát”-ot kiáltva, Elmer szobatársával elsietett.

- Miért nem tömted be a száját? - kérdezte Jim.

- Hiszen megtettem! Azt hiszed talán, hogy nem mertem? Megmondtam neki, hogy fogja be a csőrét és be is fogta és egész úton... oh! De fáj a fejem! Ne siess annyira!

[1] Y.M.C.A., Young Men's Christian Association (ifjú férfiak keresztény egyesülete): 1844-ben létrejött szervezet, amit George Williams alapított az Egyesült Államokban. A szervezet három alapelve: „egészséges szellem, egészséges elme és egészséges test”. (a Digi-Book Kiadó megj.)

MÁSODIK FEJEZET

I.

A bűnnek az az állapota, amelyben Elmer Gantry és Jim Lefferts élt, már évek óta szenvedélyes elszörnyedést ébresztett a Terwillinger-kollégium keresztény szíveiben. Nem volt olyan lelkiismeretébresztő gyűlés, amelyen ne irányították volna feléjük méregbe mártott nyilaikat - rendszerint távolié tűkben. Nem volt olyan áhítatos összejövetel az Y.M.C.A.-ban, amelynek résztvevői ne csináltak volna gondot maguknak szörnyű bűnösségük miatt.

Elmerről tudták, hogy összerezzent, amikor a rektor, Rev. dr. Willoughby Quarles a reggeli ájtatosságon jó formában volt; Jim azonban szigorúan vigyázott arra, hogy Elmer hitetlen maradjon.

Eddie Fislinger most, mint a prérik szeráfja, ide-oda szaladgált a kiválasztottak szobái között, mert el kellett terjeszteni a meglepő hírt, hogy Elmer nyilvánosan hitet tett a vallás mellett és a vonaton harminckilenc percen keresztül tűrte el, hogy személyesen a szívére beszéljen. Azonnal szent összeesküvést szőttek a szerencsétlen áldozati bárány ellen és egész Gratzmacher-Springsben, a növendékek szobáiban, a tisztelendő tanárok előadótermeiben, a kápolna mögötti kis imateremben, ujjongó lelkek esküdtek össze az Úrral Elmer bűnös lelkének megmentéséért. A hóviharon keresztül is hallható volt; „Többet ér egy megtérő bűnös...”

Még olyan diákok is, akiknek nem volt az a hírük, hogy túlságosan vallásosak és akiket azzal gyanúsítottak, hogy kártyáznak és titokban dohányoznak, extázisbán törtek ki, - vagy talán csak mulattak az ügyön. A futballcenter, aki barátja volt Elmernek és Jimnek és most egy nagydarab álszenteskedő svéd diáklánnyal jegyezte el magát, önként felállt az Y.M.C.A. összejövetelén és dicsőítette Istent, amiért úgy akarta, hogy Elmert megnyerhessék számára.

A legbuzgóbb ima Eddie Fislinger szobájából hangzott ki, akit most leendő prófétának ismertek el és akitől azt várták, hogy egy szép napon a legnagyobb baptista egyházközségek egyikét vezeti majd Wichitában vagy talán magában Kansas Cityben.

Eddie Elmer üdvösségére egy éjjel-nappal tartó ima-gyülekezetet szervezett, amelyen a legájtatosabbak vettek részt, még annak a veszélynek is kitéve magukat, hogy gorombaságokat, vagy legalábbis udvariatlan megjegyzéseket vághatnak zsebre a tanítóktól. Eddie szobájában Knute Halvorsted festménye előtt a puszta földön egyidejűleg állandóan három-tizenhat fiatalember térdelt és az 1800-as évek egyetlen újjáébredési gyülekezete sem vívott eredményesebb harcot a kimerült sátán ellen. Az egyik, akinek az volt a híre, hogy hajlik a vallási epilepsziára, odáig ment, hogy elragadtatásba esett és bár az volt az érzésük, hogy ez már több, mint amennyit az Úr és a baptista gyülekezet szívesen lát, mégis ez is fokozta az imádkozok lelkesedését hajnali három órakor, amikor már valamennyien eléggé mámorosak voltak a kávétól és a sok szótól.

Reggel mindenki meg volt győződve arról, hogy sikerült rávenni Istent, álljon Elmer mellé: bár maga Elmer egész éjjel elég mélyen aludt anélkül, hogy észrevett volna valamit az ima-gyülekezetből, vagy az isteni befolyásból, de ez is bizonyítéka volt az égi hatalmak türelmének. Csakhamar azonban ezek a hatalmak hathatósan közbeléptek.

Elmer szerencsétlenségére és Jim legnagyobb mérgére, megszentelt szobájukat egész csapatok keresték fel, emberek, akiknek fésületlen haja a homlokukba hullott, lelkesedés izzott a szemükben és Bibliát szorongattak a karjuk alatt. Elmer sehol sem volt biztonságban. Alig szabadult meg az egyik ifjútól a Jimtől tanult harcra kész istenkáromló érvek segítségével, már egy másik ugrott elő valamelyik fa mögül és neki támadt.

Panziójában - Metzger anyónál, a Beech Streeten - egy Y. M. C. A.-dervis ezt kukorékolta Elmer felé, amikor a kenyeret nyújtotta neki:

- Gondolt már arra, hogy miből lesz a búzaszem? Elképzelhető, hogy ilyen csodálatosan bonyolult valami önmagától termett? Ugye nem, hanem valakinek teremtenie kellett. Kicsoda? Isten! Aki nem látja Istent a természetben - és nem ismeri el hatalmát - ostoba. Bizony az!

Tanárok, akik eddig mindig idegesek és haragosak voltak, amikor Elmer belépett a tanterembe, most rámosolyogtak és barátságosan hallgatták mentegetőzését, hogy nem tudott teljesen elkészülni. Maga a rektor is megszólította Elmert az utcán, azt mondta neki „Fiam” és olyan jóakarattal szorongatta a kezét, amit Elmer, mint szomorúan bevallotta magának, biztosan nem érdemelt meg.

Jimet továbbra is biztosította arról, hogy nem fenyegeti semmiféle veszély, azonban Jim riadt volt és Elmer maga is óráról-órára riadtabbá vált, valahányszor újabb ilyen kiáltást hallatott:

- Szükségünk van rád, öreg fiú - a világnak szüksége van rád!

Jimnek minden oka megvolt rá, hogy aggódjék: Elmer már régtől fogva abban a veszélyben volt, hogy szakít legkedvesebb szokásaival, vagy ha nem is szakít velük, de utánuk súlyos lelkiismeretfurdalástól szenved. De Jim hiába magyarázott neki diáklányokról, akik a nyilvánosság előtt imádkoznak és hajukat szemrehányó arckifejezéssel hátra fésülik, az erkölcsök egyik ilyen szirénje a könnyen befolyásolható Elmert majdnem befonta.

Egy borzalmas fiatal nő a Missouri-beli Mexicóból sokszor rábeszélte Jimet, hogy beszéljen „a vallásról alkotott komikus ideáiról”, hogy aztán az együgyű nevetésnek valóságos viharában törjön ki és így kiáltson fel:

- Ah, maga elragadó fiú! Hiszen nem hisz egyetlen szót sem abból, amit mond. Csupán hatást akar kelteni!

Hamis nézésű lány volt, ferde tekintete világosan elárulta, hogy csak az oltáron keresztül lehet nála valamit elérni és csak Jim erőfeszítése tudta megakadályozni, hogy Elmer el ne jegyezze.

A templom és a Kansas-beli Paris vasárnapi iskolája, Elmer falujának, ennek a kilencszáz evangélikus németből és néhány más nemzetiségű lakóból álló településnek e két egyházi intézménye olyan félelmet ébresztett benne az egész világ vallási mechanizmusával szemben, amelytől sohasem tudott egészen szabadulni és amely visszatartotta némely oktalan cselekedettől, mint például attól, hogy Eddie Fislingert alaposan elverje. Az a gyermekkori baptista templom volt valamennyi érzésének középpontja, eltekintve persze a pimaszkodásra való hajlamtól, az éhség, álmosság és szerelem érzésétől. De még ezek az érzések is képviselve voltak az Úr házában, például a templomi ülőhelyekre rejtett rajzszögek formájában, azokban a missziós vacsorákban, amelyeken tyúkpástétomot és kalácsot élveztek, az álmosító prédikációikban és azokban a simulékony kislányokban, akik vékony muszlinruhájukban ott voltak mellette.

Cirkuszi zenekarokon, a július negyediki parádén, a „Columbia, a tenger gyöngye” és a „Harangszó” iskolai éneklésén kívül, minden más zenét Elmer gyermekkorában csak a templomban hallott.

A templomban ismerkedett meg a szónoklás művészetével, kivéve a politikusok választási beszédeit, akik Jeffersonról és a gyapjúárakról nyilatkoztak; a templom jelentette a festészetet és a szobrászatét, kivéve Lincoln, Longfellow és Emerson iskolai portréját és két arany-virágos kosaracskát tartó rózsaszín hölgy porcellán figurát, amelyek anyjának komódján álltak. A templomból származott minden mélyebb bölcseleté, kivéve tanítójának azt a pedagógiai bölcsességét, hogy kisfiúk, akik az iskolában siklókat engednek szabadon, bizonyosak lehetnek abban, hogy most megverik és később felakasztják őket és kivéve anyja szóáradatát arról, hogy hogyan kell felakasztania a köpenyt, hogyan kell megtisztítania a cipőtalpát, miképpen kell illedelmesen enni a sültkrumplit és hogy nem szabad hamisan ajkára venni Isten nevét.

Irodalmi forrásai is a templomból fakadtak; Mc. Guffey olvasókönyvében megismerkedett azzal a fiúval, aki Abukirnál az égő fedélzeten állt; kevéssé ismerte a Nick Carter sorozatokat, a fiatalabb Coles hőstetteit; itt is a templom vezette. A bibliai történetekben, a nagyhét zsolozsmáinak szavaiban, azokban a kis történeteikben, amelyeket a prédikátorok idéztek, találta meg minden irodalmi ismeretét

A kis Hinke-Tom története, aki a pej-fogaton járó és cilindert viselő gonosz gazdagot megszégyenítette és Jézushoz vezette. A hajóskapitány története, aki a viharban az árva, de jámbor zomballai missziós gyermektől kért tanácsot. A hűséges kutyáról szóló mese, aki szörnyű tűzvészből (néha hóviharból, vagy indiánok-támadásából) mentette meg gazdáját és ezzel rábírta arra, hogy szakítson a lóversenyzéssel, a rummal és a harmonikajátékkal.

Milyen ismert és felemelő volt mind e történet, mennyire megmagyarázták Elmernek az élet céljait, mennyire előkészítették a jövendő élet hasznára és varázsára.

A templom, a vasárnapi iskola, az evangélista ünnepségek, a kórusi szolgálat, az egyházi adó behajtása, a temetések gyönyörűségei, a titkos vihogás a templom utolsó padjai mögött vagy esküvőknél a mellékszobában, - mindez Elmer számára épp olyan természetes és véleményének, megszokásainak kialakítására ugyanolyan kényszerítő hatású volt, mint katolikus körmenetek egy nápolyi utcagyerek részére. A kansasi Paris baptista-temploma! Ezernyi elhomályosult, ködbe vesző és mégis elpusztíthatatlan kép.

Himnuszok! Elmer hangja himnuszok éneklésére volt a legalkalmasabb. Úgy eresztette ki dörgő hangját, mint egy néger. A „Nikaa” orgona-áradata:

Szent, szent, szent! Minden szent Téged imád.

Arany koronájukat leveszik előtted a csillogó tenger partján.

Isten dicsőítésének lenyűgöző énekei. „Segíts a fuldokolón a mentőkötéllel”, a hozzátartozó képpel: egy hajóroncs közvetlen elsüllyedés előtt, amelyet a falusi gyerek száz láb magasnak képzelt. „Előre, kereszténység katonái”, amihez lábbal lehetett a taktust verni, anélkül, hogy kikapott volna érte.

A vasárnapi iskola piknikjei! Limonádé, versenyfutás, utazás a társzekéren és a vidám dal: „Nellyvel úton hazafelé.”

A vasárnapi iskola társasjátékai a bibliai idézetekkel! Többnyire Elmer nyerte meg a játékot (ő volt az első fiú Parisban, akinek két hamis kockája volt), és így egész sereg nyereményként kapott tarka képe volt, amelyek felébresztették benne a szeretetet ízléstelen ruhák, márványoszlopok és bíborral díszített királyi palástok iránt és ami később nagyon hasznára volt: nem esett nehezére, hogy hamar otthonosan érezze magát a díszes bűnbarlangokban. A három király, akik rubinból készült kosarakat vittek. Zedekia király aranyban és bíborban, aki zafírkék szőnyegen térdelt, mialatt fegyveresei vértől mocskosan érkeztek, piros vér a szürke acélon, és hírt hoztak! Nabukodonozor, a nagy babiloni király seregéről. És Elmernek egész életén át a legmagasztosabb pillanatokban, hatalmas templomok istentiszteletein, a tengerparti naplementénél, egy fekete szakállas Dávidra kellett gondolnia, aki vad vörös kőszirtek előtt állt - hősi alak, aki a becsvágyat és a hatalom akaratát ébresztette fel benne.

Karácsonyest a vasárnapi iskolában! Az öröm, hogy este fél tízig fennmaradhat. A hihetetlenül nagy és ugyanolyan hihetetlenül gyorsan lángba boruló karácsonyfa, amely ezüst szálaktól, ezüst csillagoktól és vattából készült hótól csillogott. A két vörösen izzó kerek kályha. Fények és fények és fények. Egész tálak tele süteménnyel és minden iskolásgyerek részére egy ajándék - többnyire könyv, nagyon csinos, bárányokat és tűzokádó hegyeket ábrázoló színes képekkel. Karácsonyapó - semmiesetre sem lehet Lorenzo Nickerson, a mázoló, szakállas és pirospozsgás volt és milyen szellemes megjegyzést tett minden egyes gyerekre, aki előrement, hogy átvegye ajándékát. A varázslatos elragadtatás, amikor a női kvartett a pásztorokról kezdett énekelni, akik éjszaka nyájukat őrizték... barna elhagyatott hegycsúcsokon egy hatalmas csillag alatt.

És a szörnyű reggel, amikor maga a lelkész, Rev. Wibon Hinckley Skaggs rajtacsípte Elmert a lépcsőkön, amikor pénzben játszott és erős, nem túlságosan tiszta papi kezével megfogta a fülcimpáját és a templomhajón keresztül cipelte, kitéve a köznevetségnek.

És a többi nem állandó prédikátor: Organdy testvér, akihez el kellett menni ingyen fát fűrészelni; Blunt testvér, aki a fészer mögé rejtőzött, hogy Mindenszentek előestéjén meglesse, mit csinál; Ingle testvér, aki buzgó és jámbor volt, de fiatal és valóban emberi és fűzfaágból pipát csinált neki.

És az a reggel, amikor Elmer az orgona mögött ébresztőórát rejtett el, amely zajosan megszólalt éppen akkor, amikor az elöljáró (dr. Prouty, a fogorvos), halkan így szólt:

- Most legyünk valamennyien különös csendben, mialatt Holbrick nővér előimádkozik.

És mindig maga előtt látta azt a három széket, amelyek a szószék mögött álltak, a tiszteletet parancsoló, merev székeket sárga bársony huzatukkal és faragott tölgyfa díszükkel, amelyek - mint nyomasztó félelmében szilárdan hitte - az Atyára, Fiúra és Szentiélekre vártak.

Valóban mindent a templomtól és a vasárnapi iskolától kapott, talán csak egyet nem: a vágyat a tisztaság, jóság és megértés után.

II.

De ha Elmer maga nem ismerte volna olyan régen ennyire a templomot, akkor az anyja ismertette volna meg vele. A Jim Leffetrshez fűződő barátságán kívül Elmer csak egy valakihez vonzódott igazán: anyjához és ő a templomhoz tartozott.

Kicsi, erélyes, zsémbeskedő, de mégis barátságos asszony volt, valamikor a gyengédségben, most azonban az imádkozásban élte ki minden szenvedélyét és rendkívül bátor volt. Férje Logan Gantry, termény-, liszt-, fa- és mezőgazdasági szerszám-kereskedő egy nagy barátságos ember, aki adósságokat csinált és szeretett whiskyt inni, korán meghalt és az özvegy magát és Elmert varrásból, kalapkészítésből, kenyérsütésből és tej eladásából tartotta fenn. Most saját ruhaszalonja és divatüzlete volt, kicsiny és sötét helyiség, de mégis büszkén rendezte be a főutcán és abban a helyzetben volt, hogy Elmernek évenként háromszáz dollárt adhasson, ami az aratásnál és fakitermelésnél szerzett nyári keresetével együtt elég volt arra, hogy Terwillingerben 1902-ben biztosítva legyen az ellátása.

Anyja mindig azt kívánta, hogy Elmer prédikátor legyen. Bátor kis asszony volt és amikor pénzt váltott, nem számolta a filléreket aggodalmas pontossággal, de egy prédikátorral szemben, aki hosszú kabátjában az emelvényen állt, határtalan tiszteletet és félelmet érzett.

Elmer tizenhatodik életéve óta tagja volt a baptista gyülekezetnek - annak idején teljesen kielégítő módon a Kayoska River-ben történt alámerítéssel keresztelték meg. Az evangélista erős férfi volt és Elmert nemcsak alámerítette, hanem szent lelkesedésében jó ideig a víz alatt is tartotta, úgyhogy köpködve és prüszkölve került a felszínre a kegyelem állapotában. Többször meg is mentették és egyszer, amikor tüdőgyulladása volt, a lelkésznek és a látogatóban lévő hölgyeknek az volt a véleményük, hogy az isteni kegy gyorsan megsegíti.

Mégis ellenszegült anyja ama kívánságának, hogy prédikátor legyen. Szakítania kellett volna azokkal a bűnökkel, amelyek annyira tetszettek neki és amelyekből évről-évre többet fedezett fel kíváncsi és lihegő boldogsággal. És különben is kényelmetlenül érezte magát és szégyenkezett, ahányszor Parisban vihogó osztálytársai előtt felállt és megpróbált jámbornak látszani.

Még kollégiumi esztendeiben is nehezére esett, hogy ne engedjen anyja kívánságának. Az ugyan csak a válláig ért, de munkás szorgalma, nyelvének ügyes pergése és az a hősiesség, amellyel hosszú évek óta gondoskodott róla, olyan befolyással volt rá, hogy félt tőle, úgy amint Jim Lefferts gúnyjától félt. Sohasem vette a lelkére, hogy bevallja hitetlenségét anyjának, hanem mindig csak így dörmögött:

- Nézd csak, anyáin, magam sem tudom. Az a bosszantó, hogy a prédikál ássál nem lehet sok pénzt keresni. Nézd csak, nem sietős a dolog. Nem kell még határoznom.

És az anyja már tudta, hogy Elmer valószínűleg ügyvéd lesz. Nos, ez sem a legrosszabb, gondolta; egy napon bekerülhet a kongresszusba és megreformálhatja az egész nemzetet, ő pedig a kansasi anyák példaképe lehet. De ha legalább részesévé lehetne Elmer azoknak a misztériumoknak, amelyek az Úrvacsorát lebegik körül...

Eddie Fislingerrel beszélt a fiáról. Eddie egy kisvárosból jött, amely tizenkét mérföldnyi távolságra volt Paristól. Bár még éveknek kellett eltelniük, míg, lelkésszé szentelik, Eddie már második kollégiumi évében engedélyt kapott szülővárosának egyházközségétől, hogy hitszónoklatot tartson és együk nyáron egy hónapon keresztül (mialatt Elmer az aratásnál segédkezett, vagy fürdött, vagy a gyümölcsöskerteket fosztogatta) Parisban teljesített baptista prédikátori szolgálatot.

Mrs. Gantry tanácskozott vele és Eddie egy tizenkilenc éves fiatalember teljes méltóságával oktatta.

Oh, igen, Elmer testvér derék fiatalember volna - milyen erős - valamennyien csodálják - kissé túlzottan kísértik ennek a világnak hiú örömei, de ennek csak az az oka, hogy még fiatal. Oh, igen, egy napon majd csak benő Elmer feje lágya és jó keresztény férj, apa és üzletember lesz belőle. De, ami a lelkészi szolgálatot illeti - azt nem. Mrs. Gantrynek nem szabad ezzel a tervvel foglalkoznia. Ez különben is a jó Istentől függ. Mielőtt az ember a papi hivatást választja, meg kell hallania Isten szavát, lenyűgöző, titokzatos, térdre kényszerítő isteni szózatot, ahogy ezt Eddie egy este kint a káposztaföldeken extázisbán egyszer álélte. Nem, erre Elmernél nem is lehet gondolni. A feladat, ami most rájuk vár az, hogy Elmert az isteni kegyelem állapotához segítsék és ez, mondta Eddie, elég nehéznek látszik.

Egészen bizonyos, hogy Elmer, magyarázta Eddie, megtért akkor, amikor tizenhat éves korában megkeresztelték és megszabadult bűneinek terhétől. De abban kételkedett Eddie, hogy teljesen részesült az üdvösségben. Tulajdonképpen nincs is még az isteni kegyelem állapotában. Majdnem hitetlennek lehet nevezni.

Eddie az esetet részletesen diagnosztizálta, felhasználva minden patológiai szakkifejezést. Bármilyen nehézségeket is okozott neki a bölcsészet, latin és számtan, tizenkét éves kora óta sohasem volt olyan pillanata, amelyben Eddie Fislinger ne értette volna meg, hogy Isten, a Mindenható mit akar és miért cselekedett így vagy amúgy.

- Én vagyok az utolsó, aki a sportot elítélem - mondta Eddie, - hiszem erős fizikumúnknak kell lennünk, hogy elviselhessük azokat a terheket és megerőltetéseket, amelyekkel az evangélium terjesztése jár. Mégis úgy érzem, a futball alkalmas arra, hogy eltérítse az embert a vallásosságtól. Attól tartok, hogy Elmer éppen most nincs az isteni kegyelem állapotában. De még sem szabad, oh, nővér, bánkódnunk és gondokat csinálni magunknak! Bíznunk kell Istenben. Személyesen elmegyek Elmerhez és majd meglátom, mit tehetnék az érdekében.

Ez akkor lehetett - az első évfolyam utáni nyári szünidőben, - amikor Eddie kiment arra a farmra, ahol Elmer dolgozott és ahol az izmos, erős, parasztos külsejű, ujjatlan ingben dolgozó Elmer józanul az időjárásról beszélt, amíg végül is Eddie elment...

Bár Elmer mindenkor, amikor otthon volt, gyengédségből megkísérelte, hogy aszerint az életterv szerint éljen, amit anyja dolgozott ki számára, bár dörmögés nélkül már féltízkor lefeküdt esténkint, a tyúkólat meszelte és anyját a templomba kísérte, mégis aggasztotta Mrs. Gantryt, hogy fia néha sörözik és kételkedik Jónásban; kényelmetlen érzéssel hallotta Elmer anyja zokogását, amikor az öregasszony a magasra tornyozott régi divatú fehértakarós ágyban térdelt...

III.

Az evangélisták izgatott buzgalmával harcolt Jim Lefferts azért, hogy Elmer Eddie-nek Catóban történt jámbor megvédése után szilárd és állhatatos maradjon.

Végeredményben Jim még fanatikusabb és fárasztóbb volt, mint Eddie.

Éjszaka, amikor Elmer már aludni szeretett volna, Jim érveket sorolt fel; reggel, amikor Elmer történelemből akart készülni, Jim hangosan Ingersollból és Thomas Paine-ből olvasott fel.

- Ilyesmit hogyan magyaráznál meg, hogyan tudnád ezt megmagyarázni? - sürgette Jim. - Itt a Szentírásban arról van szó, hogy Isten a zsidókat negyven esztendeig kergette a sivatagban és csodálatosképpen még a cipőjük sem kopott el. Így van, egész pontosan a Bibliában. És ilyesmit te elhiszel? És elhiszed, hogy Sámson minden erejét elvesztette, csak azért, mert egy lány levágta a haját? Ebben hiszel? Igen? Úgy gondolod, hogy a hajának lehetett valami összefüggése az erejével?

Jim fel-alá szaladgált a nyirkos szobában és székeket döntött fel, máskor szelíd szemei mintha lángban égtek volna, haragjában hadonászott a kezével, mialatt Elmer görnyedten ült az ágy szélén, homlokát kezére hajtva és tulajdonképpen örült, hogy ennyire harcolnak lelkéért.

Hogy bebizonyítsa, menyire szabadgondolkodó, bátor fickó még mindig, Elmer egy este Jimmel arra a meglehetősen fárasztó munkára vállalkozott, hogy kiemeljen a földből egy kis bódét, amely a községháza épülete előtt állt és felcipelje azt annak lépcsőjére. Az Eddie és dr. Lefferts között lezajlott küzdelem után azonban Elmer szinte teljesen elfelejtette a saját gondjait.

Jim apja gyakorlóorvos volt egy szomszédos faluban. Kövérkés, szakállas, tanult, vidám ember volt, büszke ateizmusára. Saját hite és alkohol iránti szeretete jegyében nevelte Jimet. akit szekta-kollégiumba küldött, egyrészt, mert az olcsó volt és másrészt, mert jóleső örömet szerzett neki megfigyelni, hogy fia hogyan zavarja meg ezeket a szenteket mogorva önelégültségükben. Váratlanul lépett a szobába, amikor Elmer és Jim éppen izgatottan Eddie-t várták.

- Eddie azt mondta - panaszolta Elmer, - hogy bejön és még több bizonyítékot hoz magával arra nézve, hogy egyenesen a pokolba kerülök. Úristen, doktor, nem tudom, mi van velem. Jó volna, ha megvizsgálna. Bizonyára vérszegény vagyok, vagy valami hasonló bajom van. Tény, hogy azelőtt, ha Eddie Fislinger csak rám mosolygott volna, az ördög vigye el, még rágondolni is rossz, hogy rám mer mosolyogni! - ha azt mondta volna, hogy bejön a szobámba, azt feleltem volna neki: „A fenét jössz be!” és kirúgtam volna.

Dr. Lefferts a szakállát dörzsölte. Szemeiben pajkos fény gyulladt.

- Majd előveszem Fislinger barátját, úgyhogy megemlegeti. De a képzeletbeli égre kérlek, Jim, tégy meg mindent, nehogy meglepődöttnek lássál, amikor észreveszed, hogy tiszteletreméltó atyád jámbor.

Amikor Eddie bejött, bemutatták neki a rendkívül barátságos dr. Leffertst, aki olyan hosszan és kényelmetlenül szorongatta a kezét, ahogyan politikusok, utazók és Isten szolgái szokták. Az orvos nagyon örvendett:

- Fislinger testvér, fiam és Elmer éppen elmondták, hogy maga megpróbálja őket az igazi bibliai hithez segíteni.

- Azon fáradozom.

- Igazán jólesik a lelkemnek, hogy ezt hallom öntől Fislinger testvér! Nem is tudja elképzelni mennyi bánatot okoz egy öreg embernek, aki a sírhoz közeledik és akinek egyetlen vigasza az imádság és a Biblia olvasása, - dr. Lefferts az utolsó éjszakákon hajnali négy óráig volt fenn, pókerezett és barátaival, a bíróval és az angol állattenyésztővel biológiáról vitatkozott, - mennyi bánatot okoz, hogy egyetlen fia, James Blaine Lefferts nem hívő. De talán maga többet tud elérni, mint én, Fislinger testvér. Engem fanatikus öreg bolondnak tartanak. Nos lássuk csak - maga ugye Biblia-hívő?

- Oh, igen!

Eddie diadalittasan nézett Jimre, aki az asztalhoz támaszkodott, zsebre vágott kézzel, kifejezéstelen faarccal. Elmer kíváncsian guggolt a támlásszékben, kezét szája előtt tartva.

A doktor örvendve mondta:

- Nagyszerű! Remélem, hogy a Biblia minden egyes szavában hisz, az első oldaltól az utolsóig?

- Hogyne. Mindig azt mondom: „Jobb, ha az embernek egész Bibliája van, mint hézagos.”

- Igen, ez nagyon szép gondolat, Fislinger testvér. Ezt meg kell jegyeznem, hogy idézhessem a felvilágosult kritikusok előtt, ha egyszer találkozom velük. „Egész Biblia és nem hézagos.” Oh, igazán szép gondolat. Magától származik?

- N... nem, nem egészen.

- Aha, aha. De mindenesetre nagyszerű. Így tehát természetesen hisz a teljes feltámadásban - úgy gondolom Jézus Krisztus testbéli alakjának igazi, valóságos, közvetlen visszatérésében?

- Oh, igen, természetesen.

- És a szeplőtlen fogantatásban?

- Oh, hiszen ez magától értetődik.

- Nagyszerű! Persze vannak orvosok, akik kételkednek ebben, mert azt mondják, hogy a szeplőtlen fogantatás nem egészen egyeztethető össze a szülések levezetésénél szerzett tapasztalatokkal, de ezeknek az embereknek én mindig azt mondom: „Figyeljenek csak ide! Honnan tudom azt, hogy így igaz? Mert így áll a Bibliában és ha nem volna igaz, azt hiszik, hogy akkor ezt mondaná a Biblia?” Ezzel mindig elhallgattatom őket! Erre nem tudnak válaszolni!

Ezalatt igazán szép meleg barátság szövődött Eddie és az orvos között és mindketten résztvevő pillantást vetettek a két eretnek zavart arcára. Dr. Lefferts szakállát simogatta és kenetteljesen folytatta:

- És Fislinger testvér, maga persze hisz a gyermekek elkárhozásában is?

Eddie így válaszolt:

- Nem; ez nem baptista tanítás.

- Maga... maga... - a jó doktor levegő után kapkodott, a gallérját rángatta, nyöszörgött és jajgatott:

- Ez nem baptista tanítás? Maga nem hisz a gyermekek elkárhozásában?

- Dehát... hogyan? Nem...

- Akkor Isten óvja a baptista egyházat és a baptista tanokat! Isten óvjon valamennyiünket ezekben a romlott időkben, nehogy ez a hitetlenség megfertőzzön bennünket.

Eddie verejtékezett, míg a doktor összecsapta kezét és panaszosan folytatta:

- Figyeljen csak rám, testvérem! Nagyon egyszerű az egész. Nem azzal válttattunk meg, hogy a bárány vérében tisztálkodtunk és csakis ezáltal, csupán e szent áldozat által?

- Hogyan... igen, de...

- Akkor tehát vagy fehérre vagyunk mosdatva és meg vagyunk váltva, vagy nem mosdattak bennünket fehérre és nem vagyunk megváltva. Ez az egyszerű igazság és minden okoskodás, magyarázkodás, minden hebegés és dadogás erről a szép és világos igazságról, egyszerűen az ördögtől származik, testvér! És az emberi lény a maga elkerülhetetlen bűnösségével melyik pillanatában válik a megkeresztelés és megváltás tárgyává? Két hónapos korában? Kilenc éves korában? Tizenhat, negyvenhét vagy kilencvenkilenc esztendős korában? Nem! Abban a pillanatban, amikor megszületik. És ennek következtében, ha nem keresztelik meg, örökké a pokolban kell égnie, Hogy is mondja a Könyvek Könyve? „Mért nem adatott az égbolt alatt az embernek más név, amely által megváltatunk.” Kissé talán keményen hangzik, hogy Isten csinos kis gyerekeket megsüt, de gondoljon a csinos asszonyokra, akiket olyan szívesen éget meg, a szentek épülésére! Oh, testvér, testvér, most már értem miért veszett el a hit számára Jimmym és ez a szegény Elmer! Csak azért, mert felvilágosult keresztények, mint maga, ilyen csonka hitre oktatják őket! Igen, az olyan emberek, mint maga, azok, akik az igaz hit gátját lerombolják és kiépítik a csatornát a magasabb kritika, a nimfománia, az ateizmus, az eretnekség, a katolicizmus, a szombatosság, az adventizmus és a hasonló szörnyű német találmányok felé! Amikor az ember kételkedni kezd, akkor már győzött a gonosz! Oh, Jim, Elmer, az előbb még arra szólítottalak fel benneteket, hogy hallgassatok erre a barátra, de most, amikor egy igazi szabad gondolkodót fedezék fel benne...

A doktor egy székhez támolygott. Eddie mozdulatlanul állt és levegő után kapkodott.

Először történt meg életében, hogy valaki azzal vádolta, gyenge a hitben és nem elég szigorú, önelégültségében megszokta, hogy túlszigorúnak tartották. Szinte ugyanannyi örömet szerzett neki szidni az alkoholt, mint más diákoknak meginni azt. Részben tanáraitól származó, részben saját értelmével fogalmazott megfelelő számú csattanó válasza volt készenlétben azoknak az osztálytársainak számára, akik szemére vetették, hogy túl maradi dolog annyit beszélni a dominójátékról, a szabad közösségről, a vétkekről, amit azzal követ el az ember, hogy tánczenét hallgat, talárt visel a szószéken, vasárnap sétálni megy, regényeket olvas vagy az ördögnek azt a legújabb találmányát nézi, amit filmnek neveznek. Eddie majdnem minden langyos keresztényt meg tudott félemlíteni. De hogy őt magát ingadozónak bélyegezték meg, hogy eretneknek és határozatlannak nevezték - erre az érthetetlen támadásra nem tudott válaszolni.

Rátekintett a felháborodott doktorra, egy pillantást vetett Jimre és Elmerte, akik bizonyára bánatosak azért, hogy megdőlt szellemi vezérsége és azután magányos imába menekült.

Gondjait hamarosan közölte Quarles rektorral, aki mindent megmagyarázott neki.

- De hiszen a doktor az írást idézte, hogy igazolja saját álláspontját! - panaszolta Eddie.

- Ne felejtse el, Fislinger testvér, hogy „maga az ördög is idézni tudja az írást saját céljaira.”

Eddie úgy találta, hogy ez nagyon szép gondolat és bár nem tudta egész biztosan, hogy a Bibliából származik-e, mindenesetre megjegyezte, hogy leendő prédikációiban felhasználhassa. Mielőtt azonban teljesen magához tért az eset után és elég erősnek érezte magát arra, hogy Elmert újra munkába vegye, elérkezett a karácsonyi szünidő.

Amikor Eddie kiment a szobából, Elmer még felszabadultabban nevetett, mint Jim és apja. Nem értette egészen a vita lényegét. De, természetesen, Eddie egész jól mondta, a gyermekek elkárhozását nem hirdette a baptista vallás; ez a presbiteriánusok valamelyik tana volt és mindenki tudta, hogy a presbiteriánusok egész sereg komikus hitelvet hirdetnek. De a doktor mindenesetre megtette a magáét, hogy Eddie-t összezúzza és Elmer nagyobb biztonságban érezte magát, mint az utolsó napokban.

Szabadnak érezte magát egészen a karácsonyi szünidőig. Akkor...

Valaki, a legnagyobb valószínűség szerint Eddie, elmondta Elmer anyjának új és sokat ígérő keresztényi magatartásának történetét. Ő maga a legnagyobb óvatosággal elkerült ilyen kompromittáló híreket leveleiben, amelyeket hetenként írt haza. Az egész vakáció alatt érezte, hogy anyja közelebb férkőzik hozzá, mint máskor, hogy csak arra vár, hogy megragadja a lelkét, mihelyt kis gyengeséget mutat. Szülőfalujának lelkésze, Rev. Mr. Aker olyan előzékenységgel szorongatta kezét a templomban, ami éppen olyan vádoló volt, mint Terwillingerben tanárainak jóakarata. Nagyon hiányolta Jim védelmét, tudta, hogy Eddie a szomszéd városból minden percben felbukkanhat és Mrs. Gantry szövetségesét üdvözölheti benne - olyan vakáció volt ez, amelyben Elmernek csak kevés öröme tellett. Hogy bátorsága ne gyengüljön túlságosan, különösen komoly figyelmet szentelt a kuglizásnak és egy közeli farmer leányának. De állandóan attól tartott, hogy ezek szabad, fesztelen életének utolsó szomorú, szürke napjai.

Fenyegető jelnek látszott, hogy visszatérőben a kollégiumba, Eddie ugyanazon a vonaton utazott. Eddie, aki mellett ott volt az ájtatosság egy másik képviselője is, ezúttal nem mondott Elmernek semmit a pokol gyönyöreiről, de társával titokban olyan bizalmasan nevetgéltek, ami nagyon aggasztó volt.

Jim Lefferts nem találta meg Elmer arcán az öntudatos határozottságnak és egyenességnek azt a vonását, amit várt.

HARMADIK FEJEZET

I.

Január elején kezdődött az Y.M.C.A. évi imahete. Ez országos esemény volt, a Terwillinger-College számára azonban egész különös jelentőségű, mert nem kisebb vendéget üdvözölhetett három napig falai között, mint az Y.M.C.A. országos főtitkárát, olyan férfiút, aki, mint ember és hivatalos méltóság egyformán nagy volt.

Mr. Roberts fiatal volt, mindössze harmincnégy éves, de már az egész országban ismerték. Mindig is ismert volt. Egy elsőosztályú chicagói futballcsapat tagja volt, főiskolai baseballjátékos, kapitánya a vitaegyesületnek és egyidejűleg az Y.M.C.A., a keresztény diákegyesület vezetője. Szónokló sportembernek nevezték. Még most is tevékeny részt vett a sportban - úgy hírlett, hogy titokban Jim Jeffriesszel is bokszolt - és még sokkal több hitszónoklatot tartott, mint azelőtt. Nagyon barátságos vezető volt, aki mindig segítséget tudott nyújtani; egész Kansasban a diákok százai egyszerűen „Old Judonak nevezték.

A terwillingeri ima-gyülekezetek közötti időben Judson Roberts a bibliai történet szemináriumának tantermében ült egy hosszú asztalnál, a Szentföld térképe alatt és magánbeszélgetést folytatott a diákokkal. Meglepően sokan jöttek be hozzá, reszketve, lesütött szemekkel, hogy valami titkos rossz szokásuk leküzdésére kérjenek tőle tanácsot és az öreg Jud meglepően gyorsan kitalálta bajaikat, tulajdonképpen még mielőtt beszélni kezdtek.

Nagyon férfias, kemény legény volt:

- Hát hallgasson csak ide, öreg fiú. Határozottan borzasztó ez, de én már sok hasonló esettel találkoztam. Csak akarni kell ellenállni és az Úrhoz imádkozni. Gondoljon arra, hogy mindig, még a legrosszabb esetekben is van isteni segítség. Most persze elsősorban próbáljon megszabadulni rossz szokásától - attól tartok, hogy néhány ocsmány képet és valami trágár könyvet is rejteget, no vagy talán nem, öreg fiú?

Hogy találhatta mindezt el öreg Jud? Fenomenális fickó!

- No ugye. Pompás tervem van a maga számára, öreg fiú. Gondolkodjék sokat a missziók tevékenységéről és gondoljon erősen arra, mennyire tisztának és férfiasnak kellene lennie, ha elhatározná, hogy a kereszténység örömeit elviszi annak a sok szegény ördögnek, aki a buddhizmus és egész sereg más pogány vallás gonosz béklyójában vergődik. Nem szeretne ezeknek a szemébe nézni és megszégyeníteni őket? A legfontosabb, amit tennie kell, sok testmozgást végezni. Menjen a szabadba és fusson, mint valami ördög! És hideg fürdők. Jéghideg fürdők. Így aztán majd rendbejön! - Azután felállva nagyon férfias kézszorítással: No most menjen és gondoljon arra, amit mondtam - nagyszerű, megnyerő, szívből jövő nevetéssel fejezte be: - Úgy futni mindig, mint az ördög!

Jim és Elmer meghallgatták Old Judot az ájtatosságon. Lenyűgöző volt. Kedves tréfát mondott el egy férfiről, aki megcsókolt egy lányt, de azután szédítő magasságokba emelkedett, amikor az igazán készséges imádkozás boldogságát jellemezte, az olyan imát, amelyben az ember elég nagy ahhoz, hogy olyan legyen, mint egy gyermek. A szelídség, amellyel a gyermek Jézusról mesélt, aki egyedül, elszakadva szüleitől, járt-kelt, megkönnyeztette őket, azonban a következő pillanatban ismét legnagyobb csodálatukat ébresztette fel, amikor kifeszítette hatalmas vállait és kijelentette, hogy minden vigyorgó, aljas, hazug, iszákos, felfújt nagyszájúnak betörné a koponyáját, aki meeting alatt közeledni merészelne hozzá és megpróbálná szánalmas, szofista, ateista, túlokos kételyeivel csavarkulcsot dobni a mechanizmusba! (Valóban a fiatalemberek gyönyörűségére használta ezeket a kifejezéseket „betörni a koponyáját” és „csavarkulcsot dobni a mechanizmusba”. Oh, nagy szenzáció volt, pompás egész fickó, akinek piros vér folyik az ereiben!)

Jim náthalázban megbetegedett. Arra sem volt képes, hogy akár egyetlen gúnyos szót ejtsen. Összegörnyedve ült; állát egészen térdére ejtve és Elmer nyugodtan kéjeleghetett a hős tiszteletében. Úristen! Azt hitte, hogy rendes izmai vannak, de ez a Judson Roberts - az ördögbe is, ez Elmert könnyen kétvállra terítené anélkül, hogy nagyon meg kellene erőltetnie magát. Micsoda futball játékos lehetett ez az ember! Az ördögbe is!

Homéroszi tiszteletét próbálta Jimnek megmagyarázni, amikor ismét a szobájukban voltak, de Jim tüsszögött és lefeküdt. A féktelen ifjú hallgató nélkül maradt és szinte örült, amikor Eddie Fislinger kopogott az ajtón és besurrant.

- Nem akarlak zavarni benneteket, de láttam, hogy ma délután öreg Jud meetingjén voltatok és, higgyétek el, holnap este megint el kell jönnötök, hogy őt meghallgassátok. Ez lesz a hét nagy estéje. Mondd meg őszintén, pokolkutyája, nem gondolod, hogy Jud igazán remek fickó?

- Igen ez ellen nem szólhatok, csakugyan nagyszerű legény.

- Ugye, hogy az? Persze, hogy nagyszerű legény! Olyan, mint egy bika!

- Igen, persze egy ilyen vallásos őrültnek, mint te!

- No, pokol kutyája, most ne kezdd el szidalmazni! Nem tagadhatod, hogy olyan, mint egy futball-bika.

- Igen, ez igaz. Szívesen játszottam volna egyszer a csapatában...

- Nem akarnál megismerkedni vele?

- Na...

A veszélynek ebben a pillanatában Jim felemelte kókadt fejét, hogy tiltakozzék:

- Judson egy szent sztrájktörő! Egyike azoknak a bikaerős embereknek, akik már, mint atléták jöttek a világra és azt akarják bebeszélni az embernek, hogy imádkozással és böjtöléssel lettek ilyenekké. Nem mernék öreg Jud elé tenni egyetlen szegényes kis csöpp whiskyt sem! Ha! Ez a dicsekvő fráter! „Miért nem tudtok, ti törpék, olyan nagy, férfias keresztények lenni, amilyen én vagyok?!”

Együttesen tiltakoztak hősüknek ilyen csúnya lebecsülése ellen és Eddie bevallotta, hogy dicsérte Elmert öreg Jud előtt, hogy öreg Jud el volt ragadtatva, hogy öreg Jud a legnagyobb valószínűség szerint - hiszen olyan barátságos nagy ember - még ma délután meglátogatja Elmert.

Mielőtt még Elmer maga is tisztában lett volna azzal, hogy örül-e, vagy meg van botránkozva, mielőtt a gyenge Jim annyi erőt gyűjtött volna, hogy Elmert fel világosítva, az ajtót erőszakos, harcias kopogtatás reszkettette meg és már be is lépett Judson Roberts, aki nagy volt, mint egy medve, élénk és vidám, mint egy vizsla és ragyogott, mint tíz napkorong.

Azonnal Elmerte vetette magát. Még hat másik hitetlen Tamást és dohányzással gyanúsított növendéket kellett hat óra előtt elintéznie.

Szőke fiatal óriás volt, hosszú hajfürtökkel, barátságos mosollyal és a tenyészbikáéhoz hasonló hanggal, mindenkor, amikor politikából a férfiasságot látta jónak. Tévelygő nővérek előtt azonban - feltéve, hogy nem voltak túlságosan tévelygők - úgy tudott susogni, mint az erdei ibolya, amelyet gyöngéd kis szellő érint.

- Halló, pokol kutyája! - mennydörögte. - Hadd szorítsam meg a kezét.

Elmer játékosan szokott kezet szorítani, míg áldozatának csontjai nem ropogtak. Most először lett egy kézszorítástól a keze egészen merev és forró. Összedörzsölte két kezét és együgyűen bámult.

- Sok szépet hallottam már magáról, pokol kutyája és magáról is, Jim. Náthás, Jim? Hívjak orvost?

Az öreg Jud a legtermészetesebben ült le Jim ágyának szélére és mosolyának hatása alatt még Jim Lefferts sem tudott túlságosan mogorván válaszolni:

- Nem, köszönöm.

Roberts ismét szívélyesen Elmerhez fordult.

- Bizony, kedvesem, valóban sok szépet hallottam már magáról. Bizony Isten, nagyszerű mérkőzés lehetett, amit a Thorvilson-College ellen játszottak! Elmondták nekem, hogy amikor maga a vonalba lépett, az ellenfél úgy megpuhult, mint egy szivacs és amikor megragadta az erős magas svédet, az úgy a földre hanyatlott, mintha villámütés érte volna.

- Igen az valóban... valóban... szép játék volt!

- Persze akkor olvastam is róla...

- Valóban olvasott?

- És persze többet is szerettem volna róla hallani és meg akartam ismerni magát, pokol kutyája és ezért kikérdeztem a fiúkat magáról és tudja, ezek valóban sokat tartanak magáról! Bárcsak chicagói egyetemi csapatomban játszott volna, szükségünk lett volna ilyen csatárra.

Elmer sütkérezett a dicsőségben.

- Bizony, kedvesem, a fiúk mindent elmondtak, hogy milyen fényes fickó maga és milyen mesés atléta és micsoda príma gentleman. De mind azt mondja, hogy csak egy hiba van magánál, kedves Elmer.

- Vajon mi?

- Azt mondják, hogy maga gyáva.

- Micsoda? Ki mondja azt, hogy gyáva vagyok?

Judson Roberts az ágytól Elmerhez ment és kezét a vállára tette.

- Valamennyien ezt mondják, pokol kutyája! Bizony az embernek igazán derék fickónak kell lennie, ha elég nagy akar lenni ahhoz, hogy Jézust befogadhassa és el kell készülnie arra, hogy sebeket szenved, hogyha megpróbál Istennel viaskodni. Egész férfinak kell lenni, hogy az ember letérdeljen és beismerje méltatlanságát, bár az egész világ gúnyolódik felette! És ilyenfajta bátorsága nincs magának, Elmer. Persze maga azt hiszi, hogy olyan nagyszerű legény...

Old Jud megforgatta, keze majdnem összezúzta vállait.

- Persze maga azt hiszi, hogy túl erős és túl jó ahhoz, hogy ilyen szegény és szánalmas kis evangélium-házalókhoz leereszkedjék! Nos. én is egy ilyen vagyok. Nem akar knockoutolni?

Roberts lerántotta kabátját és csíkos selyemingben állt ott, amely jól mutatta hatalmas felsőtestét.

- Kész vagyok arra, hogy Isten dicsőségéért megverekedjem magával, pokol kutyája! Istennek szüksége van magára! El tud képzelni szebb életcélt, mint azt, hogy szegényeket, gyengéket, betegeket, gyávákat boldoggá tegyen, maga hatalmas fickó? Képzelje a kis sovány emberkék és a gyermekek, hogyan követnék, dicsőítenék és csodálnák magát, vén csirkefogó! Hát én talán képmutató kis keresztény vagyok? Két vállra tudna fektetni? Rajta, ha akarja.

- Nem, Mr. Roberts...

- Judson, nevezzen egyszerűen öreg Judnak!

- Nem, Judson. azt hiszem legyőzne! Sok mindent elbírok, de magával azért nem kockáztatom a birkózást!

- Jól van, öreg. Még mindig azt hiszi, hogy minden jámbor ember szánalmas jajveszékelő?

- Nem.

- És hogy minden ájtatos ember hazug?

- Oh, nem.

- Jól van, öreg fiú. Elfogad jó barátjának, ha megígérem, hogy nem avatkozom a magánügyeibe?

- Oh, persze, természetesen.

- Akkor csak egy szívességre kérném, jöjjön el holnap este nagy meetingünkre. Nem kell ott semmit sem csinálnia. Ha úgy találja, hogy a beszédünk csak üres fecsegés, úgy is jól van. joga van erre is. Csak jöjjön el, de ne azzal az előítélettel, hogy valamennyien rosszak vagyunk, hanem éles eszével gondolkodjék majd azon, hogy milyenek is vagyunk. Eljön?

- Oh, igen, biztosan, egész biztosan.

- Rendben van, öreg. Nagyon büszke vagyok arra, hogy minden formaság nélkül beengedtek magukhoz. És gondoljon arra: ha valóban az az érzése, hogy túlságosan befolyásolom a fiúkat, akkor jöjjön egész egyszerűen hozzám és mondja meg és én rendkívül büszke leszek, hogy annyira bízik bennem, hogy Őszintén megmondja a véleményét. Viszont látásra, öreg Elm. Viszontlátásra, Jim. Isten áldja magukat.

- Viszontlátásra, Jud.

Úgy ment ki, mint a forgószél, maga után vonva Eddie Fislingert, a jelentéktelen kis porszemet.

És ekkor megszólalt Jim Lefferts.

Judson Roberts távozása után Elmer egy darabig vérvörösen állt és kéjelgett, abban az elismerésben, amiben részesült. A hátában érezte Jim tekintetét és dacosan ágya felé fordult.

Harcra készen néztek egymásra. Elmer kezdte bosszúsan:

- Nos, miért nem beszéltél, amíg itt volt?

- Hozzá? Farkassal vitatkozni, amikor az húst szimatol? Egyébként intelligens fickó.

- Örülök, hogy ezt mondod, mert... na igen, nézd csak... megmagyarázom, hogy milyen furcsán érzem magam.

- Oh, nem, azt ne tedd, szivecském! Ott még nem tartunk, hogy csodák történjenek veled. Persze, intelligens ez a Judson. Még soha életemben nem hallottam ügyesebben üres szalmát csépelni. Persze! Egészen megőrül a vágytól, hogy elmenj hozzá, az asztalra csapj és kijelentsd neki, hogy nem imprimálod az előadását...

- Mit csinálok?

-... és hogy újra kelljen kezdenie az egész harcot. Persze. Olvasott Thorvilson elleni nagyszerű játékodról. Külön futárt küldött New Yorkba, hogy meghozassa a Review of Reviews-t. hogy többet olvashasson rólad. Eddie Fislinger egy szót sem mesélt neki az egészről. Játékodról egész biztosan a London Times-ben olvasott. Nem így mondta? Hiszen ő megmentett lélek - nem hazudhat. És nem is bírná ki, ha nem lehetne a barátod. Pontosan annyit ért a dolgokhoz, mint ez a néhányezer kollégiumi diák... Most már hiszek a nagyszakállas öreg zsidó Istenben! Senki más nem teremthetett ennyi idiótát, amennyi a világon szaladgál!

- Nézd csak Jim, te nem érted meg Judot.

- Nem, nem is tudom megérteni. Nagyszerű hivatásos bokszoló lehetne és nem kellene éjjel-nappal ilyen férgekkel együtt lennie, mint Eddie Fislinger!

És így folytatódott egészen éjfélig, bár Jim lázas volt.

De másnap este Elmer részt vett Judson Roberts gyűlésén Jim védelmező kísérete nélkül, aki olyan keserves hangulatban maradt otthon, hogy Elmer orvost hívatott és már délután kilopózott a szobából.

II.

Kétségtelenül Eddie volt az, aki levélben vagy sürgönyileg értesítette Mrs. Gantryt, hogy helyes volna, ha eljönne a meetingre. Pária csak negyven mérföldnyire volt Gritzmacher-Springtől.

Elmer hat órakor visszalopózott a szobába, még mindig reménykedve, hogy megkapja Jim engedélyét, még mindig készen arra, hogy biztosítsa barátját, nem fenyegeti semmiféle veszély, ha elmegy a meetingre. Gondterhelten járt sok mérföldnyi utat a sárban és hóban. Még arra is kész volt most, hogy nem megy el a gyülekezetbe és lemond Judson barátságáról, ha Jim nem enged.

Amikor belépett, Mrs. Gantry ott állt Jim ágya mellett.

- Mama! Hát te mit csinálsz itt? Mi történt? - kérdezte meglepődve Elmer,

Lehetetlen volt elképzelni, hogy anyja utazásra vállalkozzék, hacsak legalább is temetésre nem kell mennie.

Mrs. Gantry kedélyesen felelte:

- Tán nem szabad átugranom és két fiamat meglátogatni, ha kedvem van rá, Elmy? Azt hiszem megölted volna Jimet ezzel a büdös dohányfüsttel, ha nem érkeztem volna meg és nem szellőztetem ki a szobát. Azt hittem, Elmer Gantry, hogy Terwillingerben tilos a dohányzás! Hogy a kollégium szabályai tiltják! Azt hittem, fiatalember, hogy e szabályok szerint élsz! No de nem baj.

Kényelmetlenül, - mert Jim még sohasem látta gyermekké lealacsonyítva - dörmögte Elmer:

- De komolyan, mama, miért jöttél át?

- Olvastam, hogy milyen szép imahetetek lesz és arra gondoltam, hogy egyszer én is meghallgatnék egy igazán szép prédikációt. Egyszer hát szabadságot vettem magamnak. Velem nem kell azonban törődnöd. Azt hiszem ennyi esztendő után már tudok vigyázni magamra. Emlékszem az első utazásra, amit veled tettem. - Adeline unokahúgom esküvőjére mentünk - a karomon vittelek