Szöveg © Király Anikó, 2022

Borító © Szabó Vince, 2022

Belső grafika © Király Anikó, 2022

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-193-6

Az igazi Gyubi emlékére, aki mindig a járdán közlekedett,
bárkit elkísért az élelmiszerboltba, és egyszer még misén is volt.

Ebben a részben nem hal
meg egy polgármester sem.
De valaki más igen.

„There’s a road I know I must go

Even though I tell myself

That road is closed

Listen lonely seabird

You’ve been away from land too long

Aw, too long”

Alessi Brothers: Seabird

János próbálta eldönteni, melyik sapka illene a Szőrös Poci reklámarcához. A klasszikus Mikulás-fazon, a bohókás rénszarvasagancs, esetleg a manósapi. Nehéz dolga volt, mert a reklámarc, nevezetesen Gubanc, a rozsdaszínű magyar vizsla, aki annyira fajtatiszta volt, hogy a törzskönyvét a magyarok bejöveteléig vissza lehetett volna vezetni, nem viselte túl jól egyik fejfedőt se. A gumiagancsot szétrágta, a manósapi egyik csörgőjét lenyelte, amitől a remények szerint valamikor csilingelve fog majd kakilni, a Mikulás-sapkára pedig eszeveszetten vicsorgott. Nem csoda, hiszen a piros szín egyáltalán nem illett hozzá, a fehér bojtok pedig megcsúfolták férfiasságát, holott fajtatiszta, törzskönyvezett kis Gubancok tucatját szabadította rá a világra ivarérett kora óta. Állítólag az egyik szőrös kis utód bekerült a hollywoodi álomgyárgépezetbe, és már mancshoz is kapta egy kutyás-detektíves film forgatókönyvét. Egy másik pedig arra várt, mikor kezd el őszülni Gubanc pofája, hogy átvehesse helyét a kutyakonzerv dobozán. Nem mintha ne lehetett volna kijavítani néhány ősz szőrszálat némi utómunkával, de János jobban szerette, ha a modellek a természetes szépségükkel csábítják vásárlásra az embereket. Bár a cég a Szőrös Poci névvel hátrányos helyzetből indult, csodák csodájára mégis terjeszkedett. A tervek szerint karácsonyra megnyitják új üzemüket, amit Diósvámhatár régi gyártelepén húztak fel. János mosolyogva hümmögött. Ha eddig nem tette, ettől a hírtől Ortoczki Gerzson visszatér a túlvilágról, és addig kísérti a dolgozókat, míg a vezetőség munkaerőhiány miatt kénytelen lesz bezárni az üzemet.

– És mi lenne, ha csak odaphotoshoppolnád a kutya fejére az agancsot? Mármint valami olyat, ami nincs cafatokban – jegyezte meg János menyasszonya, Lilla a gumiagancs maradványait vizslatva. Igyekezett mindenben János kedvére tenni, ő volt az, aki meggyőzte a férfit, hogy jó lenne, ha egy kicsit szakítana megrögzött és néha már káros szenvedélyével, a reklámprospektusokkal, és izgalmasabb területen élné ki képzőművészi hajlamait.

Igazság szerint ezeket a hajlamokat erősen megtépázta a Gubanccal közös munka, holott nem is a négylábúval volt a legtöbb gond (ha szemet hunyunk a destrukció nyomai fölött, amit egy-egy fotózás alkalmával hagyott maga után). Sokkal inkább a cég vezetőségével. Akárhány vázlatot János leadott, mindig találtak rajta valami kifogásolnivalót. Itt túl vidám a kutya, itt túl szomorú a kutya. Itt túl szőrös, itt túl nagy a nyelve. Itt kint a foga, itt olyan, mintha nem lenne neki…

Bár Lilla volt a négylábú, minden díszpárnán szőrt hagyó, néha kanális illatú felhőt eregető és nyáladzó sztár gazdája, mindketten hajlamosak voltak éppen akkor félrenézni, amikor Gubanc kivégzett valamit. Például megrágta a jelmezét. Vagy levizelte az egyik befektető cipőjét, ami valószínűleg többe került, mint János leharcolt autója.

Jánosnak néha az volt az érzése, hogy Lilla jobban szereti a kutyát, mint őt. Ez, mondjuk, nem igazán lepte meg. A kutya cukibb volt nála, főleg ha szellentésről volt szó, és valószínűleg drágább kaján élt, mint ő, így szebben csillogott a szőre. János kezdetleges szakálla, aminek a látványára az apja csak megrázta a fejét, és lebiggyesztett szájjal megjegyezte, hogy „a madárfiókáim tollatlan valaga jobban néz ki, mint a prémes pofád”, még várt a teljes elburjánzással.

– Ez a piros szín nekem nem jön be – simított végig szőrös, vagyis kezdetlegesen szőrös állán János, Gubanc pedig egyetértőn vakkantott a memóriahabos fekvőhelyéről. Neki biztosan nem lesznek derékproblémái. János viszont egész álló nap a rajztáblája fölé görnyedve próbálta felvázolni a kutyaeledel karácsonyi limitált szériás dobozának csomagolását, ami a megszokott csirke és marha kombináció helyett ünnepibb pulyka- és nyúlhúst zár majd magába.

Rezignáltan pörgette a stylust az asztalon. Már mindenhol hóembereket, hópelyheket, hógömböket, fadíszeket látott, és mintha száncsengők csilingeltek volna egyenesen a fülében.

– Azt hiszem, mára befejeztem.

– Vigyük el sétálni Gubancot, attól majd megnyugszol picit – kapta le Lilla az előszobai fogasról a kutya pórázát. – Nemrég olvastam egy cikket, milyen jó hatással vannak az állatok az ember mentális és fizikai egészségére is.

Janne, aki egy fekete macska miatt élvezte a veszprémi börtön kényelmét, és egy átkozott tehén miatt érezte úgy, hogy kezdi elveszíteni az eszét, nem igazán értett volna egyet a Lilla által említett tanulmány szerzőjével. Sőt, míg esténként, egy felmosással, fűnyírással, könyvtározással sűrített nap után a plafont bámulta, gyakorta eljátszadozott azzal a gondolattal, hogy ennek az egész rémálomnak a hatására Szörnyella de Frász lesz belőle. Csak ő nem dalmaták pöttyeiből, hanem tehenek foltjaiból álmodta meg a tökéletes kabátot. Persze ezen csak kuncogott, amikor éppen három napja nem tudott aludni, fájt a bölcsességfoga, a mókusgyilkos cellatársa motyogása miatt rémálmok gyötörték, görcsölt a vádlija, vagy éppen székrekedéssel küzdött. Ez utóbbi kellemetlenségről valamiért mindig Luise jutott eszébe (bár nem elhanyagolható tény, hogy sok mindenről az a tehén jutott az eszébe). Megszámolni se tudta, hányszor lépett tehénlepénybe, hányszor kellett levakarnia a tehénszart kedvenc cipőjéről, hányszor kellett elviselnie, amikor a tehén odanyomta nyálas orrát a kezéhez, ami miatt aztán fertőtlenítővel suvikszolta a bőrét. És hányszor, de hányszor késett a kiszállítással, mert az utálatos múzógépnek éppen az út közepén akadt kedve legelészni.

Janne egyetlen vigasza az volt, hogy a tehenek legfeljebb huszonkét évig élnek. Vagyis ezt olvasta. Borzasztó sok ideje akadt könyvek bújására. Mindent megtudott a közönséges szarvasmarháról, avagy a Bos primigenius taurusról, ami nem összekeverendő a Bos primigenius indicusszal, vagyis a zebuval, ami a szarvasmarha másik ma élő alfaja.

Bár arról nem nyilatkozott egyetlen szakirodalom se, hogy a kacsintós teheneknél mennyi az átlag életkor. Tekintettel arra, hogy egyetlen kacsintós tehén létezett, az is csupán Janne képzeletében, ez nem csoda.

Viszont ez a Janne-féle, mondjuk úgy Bos primigenius jannesis, születésekor kapott nevén Luise, tisztes kort élt meg. Olyannyira tiszteset, hogy még az osztrák média is felkapta a hírt, és vagy egy tucat cikket lehoztak olyan címekkel, amikben szerepelt a matuzsálem tehén kifejezés, vagy annak szinonimái. Ám Luise nem csupán emiatt lett az alpesi ország 652 kg-os kedvence. Az Egy tehén örökli az alpesi GrünKuh kozmetikai céget? című cikk jóval több olvasót vonzott, és átlépte Ausztria határát. Nem csupán a szomszédos hét országot, bejárta az egész világot.

Jannéhoz a szabadulása előtti héten jutott el a hír.

– Börtönben kapott szívrohamot a magyar polgármestert és feleségét otthonukban elgázoló osztrák kamionsofőr – olvasta magában motyogva Derzsi Dezső, Diósvámhatár polgármestere (ezzel a névvel erre a pozícióra született) a kissé bonyolultan megfogalmazott címet, miközben a Szőrös Poci képviselőire várt.

– Ildikó mondta, hogy keresett. Mi a helyzet, főnök? – zavarta meg a polgármester napi bulvárral vegyített hírolvasását és kissé türelmetlen várakozását Pisti csoszogása. A tagbaszakadt férfi homlokát sebek és karcolások tarkították, a legutóbbi találkozásuk óta eggyel kevesebb foga lett, bal lábára sántított, jobb karját pedig nem tudta behajlítani. Ezek a testrészek orvost nem, de a templom padjait túlságosan közelről látták, amikor a férfi a kórus feletti boltívet próbálta megszabadítani az évtizedes pókhálótól. Kézzel. Holott Margit néni, a sekrestyés két pókhálózót is felajánlott neki.

– Ezt vigyed, Pistikém! Ez teleszkópos! – tukmálta Pistire a pókhálózót a néni, ám Pisti a konkrét kétkezi munka híve volt, így illedelmesen visszautasította.

– Vigye innét azt a szart! Megoldom a két kezemmel.

Ez közvetlenül azelőtt történt, hogy Pistit behívták a polgármesteri hivatalba.

– Gyere be, Pisti! – intett a polgármester. Hellyel nem kínálta a falu bolond mindenesét, mert nem szerette volna, ha nyomot hagy a Szőrös Poci kutyaeledel tulajdonosának és elnökének fenntartott karosszékeken. – Megbeszéltem a képviselőkkel, és úgy döntöttünk, hogy idén nem megvesszük a falu karácsonyfáját, hanem kivágunk egyet az erdőben.

Dezső hallgatott arról, hogy a fenyőfa árát karosszékekre költötte.

– Úgyhogy a te feladatod lesz, hogy keress egy szép fát. December 13-án kivágod – tett egy nyisszantást imitáló mozdulatot –, és a vadászokkal behozod a faluba, hogy a 14-i DTF-en díszíthessék a gyerekek. Világos?

– Persze, főnök! – bólintott Pisti, majd kicsoszogott az irodából. Bár fogalma se volt arról, mi az a DTF, a favágáshoz azért valamicskét értett. Igaz, életében csupán kétszer vágott fát. Abból az egyik alkalommal a fa ráesett a lábára, és eltörte mind a tíz lábujját, a másik alkalommal pedig… Arra nem emlékezett, hogy akkor mi történt.

Miközben Pisti Ildikótól megtudta, hogy a DTF a Diósvámhatári Téli Fesztivál, Dezső visszafordult a számítógépéhez, ám nem olvasta el a Börtönben kapott szívrohamot a magyar polgármestert és feleségét otthonukban elgázoló osztrák kamionsofőr című cikket. Helyette a Vérmókusok tartják rettegésben New York lakóit című írásra kattintott.

Ha tovább olvasta volna a másik cikket, szembe találta volna magát elődjének portréfotójával. Éppen abból a székből mosolygott, amiben abban a pillanatban Dezső ücsörgött. A mókusos cikket is hamar megunta, így tekintete az asztal jobb sarkán feszítő családi fényképre tévedt. Ez a fotó megrázóbb volt, mint a mókusok által véresre tépázott emberi ujjak fotói, ugyanis azonnal eszébe jutott, hogy a fia, aki valamiért kínai verseket vagy miket akart írni, a fénykép készítése óta már vagy tíz kilót felszedett, lánya, Lilla pedig a Csipkebozótosról Budapestre költözött ügyvéd helyett, akivel majdhogynem nyolc éven keresztül éltek együtt, inkább egy bogaras művész menyasszonya lett. Hiába dolgozott ez a bogaras művész annak a cégnek, amelyik majd felvirágoztatja Diósvámhatárt, majdnem tíz évvel idősebb volt a lányánál. És nem az az ügyvéd volt, aki Csipkebozótosról Budapestre költözött. Ez volt a legnagyobb jellemhibája.

Dezső duzzogva asztala felső fiókjába túrt, és kihalászott belőle egy karamellás cukorkát, holott a felesége, Piroska – aki fáradhatatlanul azon dolgozott, hogy beindítsa Diósvámhatár első manikűrszalonját – által előírt diéta szigorúan tiltotta az efféle nyalánkságokat. Dezső éppen kettéharapta a nyúlósnak nem nyúlós, de keménynek se kemény masszát, mire kopogtattak irodája ajtaján. Rémületében a cukorka egyik felét félrenyelte, kínkeservesen felköhögte, majd könnyes szemmel lenyelte. A másik felét mindenféle ceremónia nélkül az asztal alá köpte, és miközben a Szőrös Poci kutyaeledel-gyártó cég igazgatója mindenféle szerződésekről, bérleti díjakról, tucatnyi munkahelyről beszélt, a polgármester csakis arra a nyálas cukorkára tudott gondolni, amitől az előbb majdnem megfulladt.

Nem ez lett volna az első eset, hogy egy ilyen ragacsos izé a Derzsi család életére tör. A polgármester húga, Karola egyszer szintén majdnem megfulladt tőle, ám végül ennek a karamellaízű halálközeli élménynek köszönhette a férjét, aki annak a budapesti művészeti iskolának volt a gondnoka, ahol Karola a pályafutását kezdte, és befejezni is tervezte. Ő vette észre, hogy Karola a kihalt osztályteremben, sípoló krákogások közepette, liluló fejjel püföli a saját mellkasát. Miután a sustorgós nadrágot viselő, takarítószeres kocsit fütyörészve tologató szuperhős Heimlich-fogással megmentette Karolát, ő visszanyerte eredeti színét, és hálából megcsókolta a gondnokot, a gondnok pedig nem tiltakozott.

Karola harminc évvel később (még most is szívesen csókolgatta a megmentőjét, és amaz még mindig nem tiltakozott) pontosan abban az osztályban ült, ahol majdnem meghalt, miközben értekezletre várta a szülőket. Saját pénzéből vett új virágokat az ablakokba, mivel a kedves diákjai csak akkor értettek a zöldhöz, ha festék formájában egymásra kenték. Lemosta a táblát, egy csokor virágot tett az asztalra, meg egy kis karamellás cukorkát is, bár akárhányszor ránézett, erősen izzadt, és fulladni kezdett. Leporolta a szobrokat a szekrényen, kiegyenesítette a diákok legjobb rajzait a faliújságon. Ilyenkor mindig megkönnyebbült a ténytől, hogy végre olyan osztálya lett, aminek egyetlen diákja sem tömte tele sátáni szimbólumokkal a rajzlapokat és vásznakat. Valamivel hosszabban időzött Dömötör színes, kacskaringós figuráinál, amiket az utóbbi időben rajzolt. Döme rajzai valahogy mindig mosolyt csaltak az arcára. Kedvelte őt, mert minden érdekelte a fiút. Gyakran látta, hogy a takarítónőkkel beszélget vagy a gondnokokkal cseverészik. A tanárokkal, sőt más szülőkkel is profibban beszélt, mint a tulajdon gyerekeik. Tulajdonképpen az a gyerek bárkivel el tudott szórakozni, és elérte azt, ami egyik diáknak se sikerült: gőzgombócnapon három gombócot kapott kettő helyett a mogorva szakácsnőtől. Karola mosolyogva megrázta a fejét.

Végül öt óra előtt öt perccel leült a tanári asztalhoz, elővette a kézi tükrét, és ellenőrizte új frizuráját. Eleinte nem volt ínyére, hogy a lánya, Petra fodrász legyen, és Diósvámhatárban maradjon, de ahogy múltak az évek, be kellett látnia, ez csakis előnyökkel jár. Most már nem a fodrászszalon miatt kellett aggódnia, hanem Petra udvarlója, Szabó Bálint miatt. Nem volt semmi kifogása a kölyök ellen, de egyrészt tényleg túlságoson kölyöknek érezte, másrészt örült volna, ha az unokák csak a nyugdíjas években jönnek, mert addigra kipiheni a diákokat, harmadrészt pedig ismerte annyira Petrát, hogy tudja, csak unalomból, kíváncsiságból és szánalomból egyezett bele, hogy randizzon a Szabó gyerekkel. Idő kérdése, és a Facebook-profilján ismét egyedülállóként jelenik majd meg. Karola hatalmas sóhajra készült, ám pontosan öt órakor kopogtak az osztályterem ajtaján.

– Tessék bejönni! – csúsztatta vissza tükrét a táskájába, majd az asztalra könyökölve nézte, ahogy Németh Tímea a november eleji, kissé csípős időjárástól kipirulva leül az asztallal szemközti székek egyikére. Mindig egyedül jött. Karola még sosem találkozott Döme apjával, viszont érdekesnek találta, hogy Döme a férfi nevét viseli. A tanárnő azonban nem ütötte bele az orrát. Tisztelte Tímeát, mivel egyedülálló anyaként is határozottabb volt, mint a szülők kilencven százaléka. És amit a legjobban szeretett benne, az a lényegre törő stílusa volt.

– Jó napot, tanárnő! – köszönt Tímea mosolyogva, mire Karola kedélyesen bólintott. – Ugye nincs valami gond Dömével? Eddig még soha nem kellett külön bejönnöm. Ha a múltkoriról van szó, amikor Olíviával csatatérré változtatták a festészetszakkört…

– Ugyan, semmi gond! – legyintett Karola nevetve. – Minden tanár tudja, hogy senki sincs biztonságban, ha Olívia és Döme egy helyiségbe kerül. Ezenkívül a múltkor elaludt matekon, de az csak egyszeri alkalom volt.

– Ezzel nem dicsekedett.

– Sejtettem – szusszantotta a tanárnő. – De izgalomra semmi ok, csupán formai találkozás ez. Amolyan továbbtanulási tanácsadás.

– Ilyen hamar? – lazította ki nyaksálját Tímea.

– Ha engem kérdez, ezt sosem lehet elég korán kezdeni. Különben is, jövőre már érettségizik az osztályom, úgyhogy arra gondoltam, nem árt, ha a szülőkkel is átbeszéljük a lehetőségeket, szigorúan szem előtt tartva a diákok képességeit.

– Döme animációt szeretne tanulni – jelentette ki Tímea határozottan. Karolát szórakoztatta, hogy Döme pontosan ugyanilyen határozottsággal jelentette ki éppen ugyanezt alig pár órája. A tanárnő megkönnyebbülve felsóhajtott. Igazi ritkaságszámba ment, ha egy szülő és egy gyerek ennyire eltökélten egyforma húron pendült. Már-már elkábult ettől a mély egyetértéstől, ám rájött, hogy a kábulás igazából a Tímea kezében lapuló tubus intenzív kókuszillata számlájára írható. Karola nagyon jól ismerte ezt az illatot, sőt, valószínűleg az egész iskola ismerte, és azonnal Vincze Dömötörre asszociált.

– Ne haragudjon! – szabadkozott Tímea. – Borzalmasan ki tud száradni a kezem ebben a hideg időben. Van még valami megbeszélnivaló?

Karola pislantott párat, fellapozta a noteszét, ellenőrizte Döme jegyeit, gondolatban átfutotta a kollégái panaszait, ám egyik se érintette Dömét, leszámítva néhány apróságot, amit felesleges volt a szülők orrára kötni, ezért megrázta a fejét.

– Minden rendben van Dömével.

– Ha nem haragszik, megyek is, mert Döme a kocsiban vár. Azt mondta, ha túl sokáig leszek bent, akkor megvalósítja régi álmát, és elkezdi felfesteni a Vakondvakarcsok föld alatti bázisának térképét a motorháztetőre.

Azzal felpattant a székéről, kabátja zsebébe süllyesztette a GrünKuh Kosmetik kókuszos kézápolóját, és Karolára mosolygott.

– Azt hiszem, Döme jövőjében egyébként sincs sok kérdőjel.

Leszámítva egyet, amit Tímea sosem mondott ki hangosan, és egyébként se szívesen gondolt rá. Pedig Dömét egyre jobban foglalkoztatta, amivel az őrületbe kergette az anyját. Nem is a fia jövőjével volt kapcsolatos ez a kérdőjel, hanem Péterével, ám valamiért Döme a sajátjának érezte.

Karolának eszébe se jutott visszatartani Tímeát. Jól tudta, hogy ha Döme a fejébe vesz valamit, akkor azt véghez is viszi. Mint amikor alig egy hete beindította az iskolai kalimbaklubot, vagy amikor rábeszélte az iskola igazgatóját az iskolaudvar panelkerítésének befestésére. Nem igazán aggódott diákja terveivel kapcsolatban (így is maradt vagy egy tucat diák, akik miatt heveny gyomorgörcsökkel küzdött), viszont Tímea komolyan aggódhatott az autójáért, mert valamelyik este, amikor az ő feje még a különféle hitelektől és kamatoktól zsongott, Döme kiment a ház parkolójába, és lemérte az autó motorháztetőjét. Tímea ugyan őszintén, lelkesen és az anyai szeretet teljes bedobásával támogatta fia mindenféle művészi megnyilvánulását, mégis örült volna, ha ez a művészi megnyilvánulás elkerüli hűséges autóját, ami olajcserére és tankolásra is várt. Valahogy nem tudta elképzelni, hogy reggelente magára vegye ropogósra vasalt kosztümjét, a zakójára tűzze a bankfiókvezető táblácskáját, és vakondvakarcsos járművel guruljon be a számára kijelölt parkolóhelyre.

Ám miközben Tímea a művészeti iskola folyosóin bolyongott, Dömének eszébe se jutottak a Vakondvakarcsok. Pedig a festéshez szükséges eszközök, mint mindig, ott lapultak a neonsárga hátizsákjában. Az új filctoll, ami a leírás szerint minden felületre, többek között az autók motorháztetőjére is fog, kilógott legújabb pulóverjének egyik zsebéből, vagyis hordójából. Olíviát az utóbbi időben megihlették a Hobbit-filmek. Döme aktuális áfonyakék pulóverén a törpök hordókban menekültek Thranduil udvarából, s míg a törpöket csak az anyagra festette (az egyik kísértetiesen hasonlított az osztályfőnökükre, Ferenci Karolára), a hordókat kötötte, majd zsebként felvarrta a pulcsi elejére. Enyhén kerekded formájuk miatt barna mellbimbóknak tűntek. A mellbimbózsebeknél már csak a ruhadarab hátára festett ork volt csodásabb, aminek a haja 3D-s elemként szőrös madzagból készült. Döme erősen gyanította, hogy a hajelemet Olívia a saját szórakoztatására fonogatta az órákon. A mellbimbóknak tűnő zsebek egyikében lapult az említett filctoll is. Dömének viszketett is érte a tenyere, azonban alkotás helyett a lehajtott első ülésen hevert, fejére húzott farmerdzsekivel, amit a közelgő ünnepekre való tekintettel elemes égősorral szerelt fel. Még egyszer átolvasta a balszerencsés babáknak címzett üzenetét, majd vett egy mély levegőt, és megnyomta a küldés gombot. Ez a gombnyomás már legalább két hete váratott magára.

Hirtelen kattant az autó zárja, és Döme anyja túl sok hideggel karöltve, ugyanakkor megkönnyebbülve, hogy Döme nem a motorháztető fölé hajolva alkot, bedobta magát az autóba.

– Mi a fenét művelsz a kabátod alatt? – dörzsölte össze a tenyerét.

Kókusz felemelte az ülését, mire lecsúszott a fejéről a dzsekije. Kezét a balszerencsés babák rajzain pihentette, majd derűsen megszólalt.

– Balszerencsétlenítek.

@balszerencsesbabak

„I don’t know if this all will end

I don’t know who to call my friends

I don’t know how to choose my sins

I don’t know how much more I can bend

I don’t know if these plans will take

I don’t know if it’s all just a waste

I don’t know if our hearts will break

I just know that we’re here

And that’s enough for today”

Radical Face: Doubt

Gabi

Talán akkor baltáztam el az egész dolgot, amikor őszintén örültem annak az életnagyságú csontváznak, amit a tizenharmadik születésnapomra kaptam. Míg a többi lány babákat öltöztetett, addig a kis Gabika egy csontvázat bújtatott hercegnős tütükbe meg orvosi köpenyekbe. Néha még a körmeit, vagyis az utolsó ujjbigyuszait is kifestettem, általában fekete körömlakkal, amit Marci bá boltjában vettem. Hm. Milyen régre nyúlik vissza a barátságom az öreggel.

Szóval meglehet, hogy a szüleim ezt a furcsaságomat az orvoslás iránti rajongás gén sikeres továbbörökítésének vették. Pedig ezzel csupán a Tim Burton-féle mozik rajongója (főleg a Beetlejuice-é) lettem. Sajnos, ez nem olyan teljesítmény, amit díjaznának.

A csontvázat, ami szánalmas módon az egyetlen barátom volt, Bertinek neveztem el, mert olyan bertis nézése volt. Vagyis biztos az lett volna, ha rendelkezik szemgolyókkal. Jobban meggondolva hála az égnek, hogy nem rendelkezett velük. Így is elég para volt, akárhányszor kinyitottam a szekrényajtóm, mert Berti mostanában zokni-, melltartó- és fülbevalótartóként funkcionált. Amikor meg akartam szabadulni Bertitől, mert arra emlékeztetett, milyen célzattal vették a szüleim, először az ágyam alá rejtettem, de az valahogy sokkal rosszabb volt. Egyszer a keze kilógott, és amikor félkómásan, hajnali négykor a pipildébe vánszorogtam, hozzáért a bokámhoz. Anyám szerint olyan visítást, amit produkáltam, még a balesetin se hallott. Berti ezzel a húzásával a szekrénybe száműzetett.

Azt hittem, hogy a nagy vallomásom után rám is hasonló sors vár.

A meglehetősen zajosra sikeredett vacsora – aminek a főfogása a kissé még nyersnek tűnő őszinteségi kitörésem lett – nem éppen azt az eredményt hozta, amire számítottam. Mármint sejtettem, hogy anya meg apa nem borulnak majd zokogva a nyakamba azzal, hogy megértik az orvoslás iránt érzett zsigeri undorom, és nem alakítják át a felismerés és a szeretet könnyeitől csillogó szemekkel a családi házat egy menhellyé, vagy csinálnak az udvarból egy kutyaparkot spéci akadálypályával, amit Berti ünnepélyes elégetésével avatunk fel, de valahogy arra számítottam, hogy inkább rám fognak haragudni, és nem szegény Erikára. Szerintem ő is hasonlóképpen érzett, mert az én városi harcos nagynéném, aki még azokat is mosolyogva küldte el melegebb éghajlatra, akik a jóganadrágba bújtatott fenekére tettek félre nem érthető megjegyzéseket, meglehetősen tanácstalanul fogadta az őt ért „rossz hatással voltál a gyerekre az életviteleddel” támadást. Ezt a kijelentést az evőeszközökkel való mutogatások közepette olyan hangsúllyal mondták a szüleim, mintha a jógastúdió a világ legmonumentálisabb pornóstúdiója lenne, aminek a küszöbét nem egy szőrös, aligha tízkilós négylábú fingtartály őrzi, hanem két halálsugarat kilövő robotdákó.

Persze ez csak feltételezés, de legalább annyira biztosra vettem, mint hogy Kutya úr pofájánál kevés röhejesebb dolog létezik a világon: kínos idők álltak előttem.

És mivel az én kedves sebész őseim valóban hazaköltöztek Diósra, stul, stul, stul sztetoszkópostul, szikegyűjteményestül meg bármilyen cuccostul, amit az elvetemült sebészek gyűjtögetnek, borzasztó légkör alakult ki kedves kis otthonunkban. Meg néha nevetséges is. Van az a szituáció, amikor a szüleiddel tévézel, és bejön egy szexuálisan túlfűtött jelenet, és te a kínok kínját éled át, azt se tudod, hová nézz, de megmozdulni se mersz, mert eszedbe jut, hogy te is így fogantál meg. Na, nálunk is ez ment, csak egy furmányosan kifordított verziója, amikor a szüleim játszották ezt el, akárhányszor a tévében felbukkant egy kutya, ne adj isten a jelenlétükben megsimogattam Gyubit, vagy adtam neki kaját. A szüleim mindent megtettek, hogy az orvoslás rajongója legyek, és veszítettek egy kóbor tacskóval szemben. Úgy néztek szegényre, mintha az ő végtelenül cuki, hosszúkás orrban végződő kobakjából pattant volna ki, mondjuk, a lobotómia ötlete, de minimum veszett lenne. Ráadásképpen Erika is hasonló pillantásokat kapott, ami meg végképp nevetséges volt.

Jaj, szegény Erika! Megmondom őszintén, hogy anya és apa heves ellenállása engem is annyira letaglózott, hogy nem tudtam megszólalni, miközben anyám meg a nagynéném olyan ifjúkori, vagyis századokkal ezelőtti sérelmekről vitatkoztak, amikről soha nem hallottam. Endrével, Erika állatorvos pasijával, meg Kutya úrral csak ültünk a kanapén, és próbáltunk úgy tenni, mintha nem is léteznénk, mint a kutyák, akik szétrágták a kanapét, aztán lapítanak, miközben valahogy Erika lett a hibás azért, amiért nem akartam könyékig emberi belsőségekben tölteni az életem. Abban a pillanatban ez egész kényelmes megoldásnak tűnt, de utána borzalmasan éreztem magam. Azóta is próbáltam kitalálni, hogyan kerülhetnék Erika szeme elé. És az egyetlen alak, akivel beszélhettem volna az elszúrt helyzetemről, az a kókuszszagú idióta, eltűnt.

Persze mindennek megvolt a jó oldala.

A családi Scrabble-partiknak totálisan befellegzett, aminek örültem, mert elmaradt a szombatonkénti agylohasztó unalom érzése, és a megalázó vereség mindent átjáró aromája.

Ráadásul végre-valahára nem beszéltek előttem sebészi karrierjük véres és egyéb testnedves izgalmairól, és nem versengtek olyasmi témákban sem, mint a családunkban örökzöldnek számító „ki operált kifele furcsább vagy nagyobb cuccokat emberek belsejéből”. Felettébb gusztusos karácsonyaink voltak, amikor összegyűlt az egész orvos rokonság egy asztalhoz. Persze olyankor nem sok mindent jegyeztem meg a rémsztorikból, egyrészt azért, mert a társalgás fele németül folyt, másrészt, mert Erikát istápoltam, aki állandó jelleggel az asztal alá alélt volna a gusztustalan témák hallatán.

Egy héttel a katasztrofális vacsora után (igazából közben is) kutyás képekkel meg videókkal próbáltam kievickélni a makacsul tapadós, de a külső szemlélőnek nyilván látványos letargiavölgyemből. Annyira magam alatt voltam, hogy kedvenc osztálytársam, Kretén Bence cukkolása is csak építő kritikának tűnt, és amikor néha beugrott egy macskás videó, nem ugrottam át. Ez volt az a pont, amikor úgy éreztem, ennél nincs lejjebb, így felkeltem az ágyból, és a telómért nyúltam. A behúzott függöny és a felhőtlenül vidám hangulatom miatt nem tudtam volna megmondani, hogy hajnali vagy délutáni 4.45-öt akart velem közölni az órám. Ettől függetlenül videóhívást indítottam. Legfeljebb annyira reménykedtem a válaszban, mint egy kétlábú kutya egy agility verseny dobogós helyében. Kutya úr pofája azonban rám cáfolt.

– Hé! – hallottam Erika hangját valahonnan a háttérből, miközben a rázkódásból ítélve a mopsz felkapta a nénikém telóját, és elszelelt vele. – Hozod vissza, büdös dög!

Mivel már egy ideje nem jártam a nénikém lakásán, kifejezetten jólesett, hogy legalább az előszobai és a konyhai járólapokat, meg a nappali halszálkamintás parkettáját láthattam. Még a mopsz néha aggasztó hörgéseit is jó volt hallani, karmainak kattogását és bilétáinak csörgését meg annál inkább. Ezek voltak azok a hangok, amik azonnal beugrottak, ha valaki azt mondta, otthon. Meg a jógázó fenekek, a jógamatracok csikorgása, a műorchideák… Borzasztóan hiányzott az az élet, amit Budapesten kreáltam magamnak Erikával.

– Anyád! Gyere vissza! – kiáltotta nagy puffanások közepette Erika, mire végre sikerült megkaparintania a készüléket (hiába, Kutya úr csak rövid távon, amolyan konyhától az ágyáig távon számított gyorsnak), és felbukkant a nénikém szokottnál gyűröttebb arca.

– Ugye tudod, hogy a kutyát nem Büdös dögnek, és nem is Anyádnak hívják? – viccelődtem, hátha feleleveníthetem régi, könnyed beszélgetéseink hangulatát.

Hamar rá kellett jönnöm, hogy Erika semmi ilyesmire nem vágyik.

– Amíg ilyeneket csinál, addig Büdös dög marad – nézett a lába alá, amiből arra következtettem, hogy a mopsz most ott duzzog valahol a képernyőn kívül. Már a gondolattól is jobb kedvem lett. Attól meg pláne, hogy Erika végre hajlandó beszélni velem.

– Hogy van Bubus? – kérdeztem ártatlanul, hátha a kovász, amit a konyhaablakában nevelget (basszus, még az is iszonyúan hiányzott), aknamentes övezet lesz egy bocsánatkéréshez.

– Most komolyan a kovászról akarsz dumálni? – nézett rám egyáltalán nem lenyűgözve. Reménykedtem benne, hogy csak a videóhívás gagyi minősége miatt tűnik az arca egyre morózusabbnak, így a lényegre tértem.

– Akkor még haragszol rám?

– Naná, hogy haragszom, az egész dolgot rám kented!

Hát, tévedni emberi dolog. Ezért klasszabbak a kutyák.

– Nem kentem rád, nem is szóltam egy mukkot se!

– Ez csak még rosszabbá teszi az egészet – túrt a hajába, majd felsóhajtott. – Az anyád előtt, a saját nővérem előtt, aki gyakorlatilag felnevelt, hallgattam arról, hogy az anyádként mutattál be a barátodnak, te meg nem állsz mellém, amikor rám akarják húzni ezt a kutyakiképzős dolgot. Komolyan mondom, tiszta déjà vu az egész!

– Miről beszélsz? – ültem fel az ágyon.

– Szuper! – emelte a magasba a telefonját Erika. Már azt hittem, hogy a falhoz akarja vágni (nem ez lett volna az első eset), ám tőle kissé szokatlanul, már-már a hisztérikusság határát súrolva folytatta. – Mi a fenét műveltél, amikor Klaudiával egymás torkának estünk?

Nos, nyilván nem estek ténylegesen egymás torkának, mert akkor figyeltem volna.

– Lapítottam! Nem bírom azt a nyomást, amit felőlük érzékelek. Nem lehetek az, aki lenni akarok, mert ők nem akarják azt az embert! Olyan, mintha a születésemkor befizettek volna egy csomagra, de már nincsenek megelégedve vele, ezért szeretnének szerződést bontani! – csattantam fel, majd szórakozottan az ablakhoz léptem. Napok óta először kihúztam a függönyt. A garázskapu feletti villany megvilágította apám alakját, ahogy a feljáróról kaparja fel a mohát egy vajazókéssel, mert vagy elfelejtette, vagy eleve fogalma se volt arról, hogy a hátsó udvaron van egy kis sufni, tele kerti szerszámokkal. Bár nem sokat konyított az olyan eszközökhöz, amiket használat után nem kellett fertőtleníteni.

Anyám valószínűleg még mindig az egyébként makulátlan nappali átfestését tervezte. Most azon rugózott, hogy vajon hívjon szakembert, vagy egyedül csináljuk meg. Az volt az érzésem, hogy bármilyen bugyuta feladattal képesek kitömni a szűkös szabadidejüket, csak egyikőjüknek se kelljen szembenézni azzal, ami az emeleti szobák egyikében gubbaszt. Olyasvalami voltam, amire nem álltak készen. Ők meg olyan valakik, akik annyira bírtak a kertes házas teendőkkel, mint egy Yorkshire terrier egy kétméteres bottal.

Apa kezébe például biztosan nem adtam volna motorfűrészt, ami sajnos nem az elfeledett sufniban, hanem a garázsban porosodott. Mert az oké, hogy két orvos is van a háznál, de ha így haladunk, akkor a két orvosnak csak három keze marad.

– Senki sem fog szerződést bontani – sóhajtotta türelmetlenül Erika. – A családból nem olyan egyszerű kihátrálni.

– Pedig azt olvastam a neten, hogy már majdnem többen válnak, mint házasodnak…

– Gabi, inkább tartsd meg azt a jó szokásod, hogy a házin kívül csakis a kutyákról olvasol a neten – jegyezte meg nénikém a szemét forgatva. A szemforgatás gyógyír volt az elmúlt napok bizonytalanságai után. – Vagy még jobbat mondok, adj egy kis időt anyádéknak. Amikor annyi idős voltam, mint te, a szüleim állandóan azért nyaggattak, hogy én is menjek orvosira, mint Klaudia. Én ezt a csatát már megvívtam, Gabi. Neked is meg kell vívnod. Úgyhogy végül is köszi, hogy mostanában ismét tininek érzem magam.

– Sajnálom! – motyogtam. Furcsa volt belegondolni, hogy az a magabiztos, bolondos Erika, akit én ismertem, egyszer ugyanolyan csődtömegnek érezhette magát, mint amilyen én is voltam. Szívesen átugrottam volna ezt a szakaszt.

– És ez még nem is a legrosszabb! – mondta Erika, majd a mit sem sejtő Kutya úrra irányította a kamerát. Ahogy meglátta az arcom, olyan édesen billentette oldalra a fejét, majd vakkantott (vagyis inkább csak horkantott), hogy majdnem elolvadtam. És megkönnyebbültem, hogy végre témát váltottunk.

– Amióta hazaköltöztél, nem lehet bírni vele. A szobádba jár aludni, négytől a bejárati ajtó előtt ül, és várja, hogy hazagyere, aztán ott alszik el. Múlt héten Endrével alig tudtunk bejutni a lakásba, mert az ajtóban aludt. Tegnap meg levizelte a kedvenc cipőmet. Ahogy a hűtő tetejét bámulja, az pedig végképp elviselhetetlen. Tudod, milyen rémisztő, ha mereven néz egy pontot, és ugat? Mindezt hajnali kettőkor!

– Azt hiszem, az azért van, mert ott tartom, vagyis tartottam – javítottam ki magam lebiggyedő szájjal – a jutalomfalatkáit.

– És erről nem tudtál volna szólni? A kutya totál kiborult, de én is kiborultam! – fordult a telefon vissza Erikára, így farkasszemet nézhettem a felpaprikázott nénikémmel. – Tudod, mit, hagyjuk! Majd később beszélünk, ha az anyád méltóztatik felnőttként kezelni engem. Szóval addig ne is lássalak. És eszedbe ne jusson suli után nálam lógni!

Azzal Erika bontotta a kapcsolatot, én meg bevonszoltam magam egyetlen barátom, Berti mellé a szekrénybe. A csontváz kezét átvetettem a vállamon, miközben levertem a nyakában lógó melltartómat, és néhány párját hiányoló zoknit, amiket a bordáira akasztottam.

– Na, Bertikém, úgy néz ki, hogy Marci bán kívül te vagy az egyetlen kétlábú haverom. – A telefonommal Berti koponyájára világítottam. A fényben megcsillantak a szemürege peremére akasztott, szinte sosem viselt fülbevalóim. A legmurisabb egy olyan füldísz volt, amit Alextől kaptam. Egy corgifeneket formázott. Bár allergiás volt a kutyákra, megjegyezte, milyen röhejesnek tartom a corgik farát. Amikor kicsomagoltam, könnyesre röhögtem magam, és olyan erővel csókoltam meg Alexet, hogy a foga véletlenül felsértette a szám. Ettől csak még tovább röhögtem. Persze a szakításunk után, bármennyire is imádtam azt a fülbevalót, nem vettem fel többé. – Meg az egyetlen olyan haverom is, akin jól mutatnak a corgiseggek – horkantottam fel. – Jesszusom, totál bekattantam!

Berti persze hallgatott, mint a sír, miközben telefonom fénye a csontszáraz mosolyára villant. Próbáltam meggyőzni magam, hogy nem kívánom Kókusz jelenlétét Berti helyett a szekrényemben. Bár előfordulhatott, hogy ott fulladtunk volna meg a szagától, vállaltam volna a kockázatot, mert legalább megpróbált volna rábeszélni, mondjuk, a csontvázon pihenő röhejes függők hordására. Vagy megnyugtatott volna, hogy a szüleim még mindig szeretnek, hiszen a guszta vallomásos vacsora utáni időszakban is kaptam tízórait.

Még annak ellenére is vágytam annak a kócos, kókuszszagú, bénábbnál bénább felsőket viselő idiótának a társaságára, hogy tulajdonképpen miatta kerültem ebbe a nyakig trutyis helyzetbe, így kihalásztam nadrágom zsebéből a kis kókuszos kézkrémet, lecsavartam a fedelét, és éppen Berti fogsora közé préseltem volna a tubust, amikor jelzett a telefonom.

– Azt a rohadt! – kiáltottam fel a rémülettől.

A hirtelen hangra lefejeltem Bertit. Kongott a koponyája rendesen. Az enyém meg sajgott. A pulzusom olyan értékeket mutathatott, mint a futóbolond Szalay Andrisnak valami idióta maraton véghajrájában. Ahogy szitkozódva kinyitottam volna a szekrényem, az én hús-vér lábam összegabalyodott a csontváz sípcsontjait képviselő ágszerű, sárga valamikkel. Végül az egész testemmel nyitottam ki a szekrényt, vagyis inkább kizuhantam rajta. Mert Berti még arra se volt képes, hogy megtartson, pedig meghitten a bordáiba kapaszkodtam. Mentségéül szolgáljon, hogy hűségesnek viszont hűséges volt, mert nem hagyott magamra, és velem együtt zuhant ki a szekrényből. Melltartókkal, zoknikkal és fülbevalókkal együtt.

– Basszus! – nyögtem Berti alól, miközben néhány bizsu éppen akupunktúrás kezelést rögtönzött a hátamon.

És mit ad az én átkozott velem született balszerencsém?

– Puffanást hallottam – lépett be anyám a szobámba. – Jól vagy? – guggolt le hozzám kissé bizonytalanul, ami nem is csoda, tekintettel a pózra, amiben rám talált. Úgy nézhettem ki, mint valami extrém nekrofil, esetleg egy túlságosan lelkes régész.

– Kinyitottam a szekrényajtót, és rám zuhant – ültem fel a szőnyegen, Berti pedig ártatlanul és csendben üldögélt az ölemben. Vagy inkább hídban volt? Egyáltalán, hogy került a combcsontja a nyakamba?

Anya szótlanul leszedte rólam, és felsegített.

– Ha akarod, átvihetjük a dolgozószobába.

– Nem kell! – tiltakoztam a normális tartományba már nem nagyon illő vehemenciával. – Berti jól elvan itt. Igaz, Berti? – csaptam a hátára, vagyis inkább az undorító gerincére, mire a csontváz állkapcsa egy tompa puffanással a padlóra esett.

– Azt hiszem, műtétre lesz szükség – mosolygott anya, majd gyanakvó pillantást vetve rám kijelentette, hogy ne mozduljak, mindjárt hoz ragasztót.

Sajgott a hátam. Lehet, hogy annak is műtétre lesz szüksége? Szinte láttam magam előtt, ahogy anya meg apa, mint abban az orvosos társasban, csipesszel szedegetik ki a függőket a hátamból. Jobban élveznék, mint a Scrabble-partikat.

Amíg magamra maradtam, átkozódva előhúztam a nyomorult telefonom, ami a zuhanás közben becsúszott az ágyam alá, hogy megállapíthassam, ki miatt keres ragasztó ürügyén az anyám valami pszichológiai szakkönyvet, és kutat olyasmi témákban, mint „segítség, egy csontváz a gyerekem legjobb barátja!”.

Egy igazán mélyről jövő, „az anyám kattantnak hisz”-sóhaj kíséretében kioldottam a képernyőzárat, és megnyitottam az Instagramot. Na, abban a pillanatban nem csak Berti álla koppant a padlón.

Az üzenetek mappában egy olvasatlan üzenet fogadott.

@cocowalnutcitytől.

Lea

Ahogy Yuval Noah Harari Sapiens című könyvét olvastam, rájöttem, hogy az emberek borzasztóak. Ez a világ egyetlen olyan faja, ami képes régészeti leletté tenni az élővilág jelentős százalékát, amint egy új földrészt felfedez, és ez az egyetlen olyan faj is, ami kivételesen kreatív módokon képes kínozni fajtársait. Például egy athéni mesterember, Perillosz, az i. e. 6. században úgy döntött, hogy kézügyességét egy üreges rézbika elkészítésével kamatoztatja, amibe aztán embereket tesz, és begyújt alattuk. Még egy különös csőrendszerrel is felszerelte találmányát, amin keresztül a haldokló ember ordítása olyannak tűnt, mintha egy vad bika hangja lenne. Mondjuk, Perillosz alaposan ráfázott, mert a legendák szerint ő volt az első, aki kipróbálta az emberekre szabott kuktát.

Na, az osztályfőnököm, Nagy lelkében is bujkálhatott valami perilloszi, amiért rám bízta a karácsonyi beszédet, amit a Sapiens olvasása helyett kellett volna gyakorolnom.

Miután Kókusz felszívódott, és gyakorlatilag csak a csodás Dubarry rózsaszín hajcsat utalt arra, hogy létezett (és amit azóta sem vettem ki a hajamból), minden eddiginél több időt töltöttem a történelemkönyveim társaságában. Mondhatni, napokig csak időutaztam. Hol az ősemberekkel vadásztam mamutokra, hol a Selyemúton tébláboltam, megpihenve egy-egy oázisvárosban, hol Amelia Earharttal repültem át az Atlanti-óceánt. A történelem bármely más idejébe ellógtam volna, csak a sajátomtól tartottam. Tele volt a fejem Kókusszal (főleg a csókunkkal), és Andrissal, aki a szombat délelőttöket nálunk töltötte, hogy feltornázzam a jegyeit. Andris nem volt hülye, de borzasztóan lassan haladtunk, mert gondolatban teljesen máshol járt. Nem hibáztattam érte, én se voltam a helyzet magaslatán, de nem mondhattam nemet, hiszen szerettem volna őszintén a barátomnak nevezni. És a barátok nem hagyják cserben a másikat. Meg aztán a Szalay szülők valamiért borzasztóan ragaszkodtak hozzám.

A konyhaasztalunknál ültünk. Andrissal bioszoztunk, anya velünk szemben görnyedt a papírjai fölé, és a Diósvámhatári Téli Fesztivál költségvetését bújta. Már második hete. Ráadásul olyan izgalmas dolgokat motyogott közben, mint például: ez hülyeség, erre nincs pénz, egyáltalán nem jó ötlet, hogy a vadászok gondoskodjanak a forralt borról. Amit pedig a leggyakrabban mondogatott: mit gondol a Dezső, hogy a Pistire bízta a karácsonyfát?

Ahogy Andris válla fölött átkukucskáltam a megoldásra váró feladatokra, kissé megfájdult a fejem, és szúrni kezdett a szemem. Csak remélni mertem, hogy nem a beszéd miatti stressz öltött bennem fizikai testet valamiféle kellemetlen megbetegedés képében. Mondjuk, akkor legalább megúszhatnám a dolgot, mint ahogy Svájc semlegesként átvészelte a világháborút. Az volt minden vágyam, hogy semleges maradhassak iskolai éveim alatt. De ki tudta, hogy nehezebb semlegesnek maradni egy viszonylag békés évszázadban diákként középiskolában, mint egy egész országnak a történelem legvéresebb századában?

– Andris, kérsz narancslevet? – léptem a hűtőhöz heves szemdörzsölések közepette, mire szorgalmasnak éppen nem nevezhető tanulóm egy mikroszkopikusat biccentett.

Anya becsukta a dossziéját, majd a lehető legtávolabb tolta magától. Olyannyira, hogy a papírkupac félig-meddig lelógott az asztal széléről.

– Engem meg se kérdezel? Pedig most a DTF egész súlya nehezedik a vállamra. Ráadásul a fenyőfánkat Pistire bízták.

– Anya, ez a fa Diósvámhatár főterére kerül, amit alig két éve neveznek főtérnek, mert két éve vannak virágok a községházától a postáig vezető kemény harmincméteres szakaszon. Ez nem a New York-i Rockefeller Center. Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz a fával.

Anya kétkedve hátradőlt a széken. Mindig kétkedő volt, ha Pisti került szóba, pedig Pisti annyi mindent megúszott már, hogy a templomba járó nénik is két táborra szakadtak. Az egyik csoport szerint Pisti az ördöggel paktált le, a másik csoport szerint egy angyallal, aki teletömte kopott nadrágzsebeit vagy egy tucat csodával, amik megmentették a haláltól. Bár hogy mit adhatott bármelyik hatalomnak is cserébe, valószínűleg örök rejtély marad.

– Amikor Pistit utoljára megbízták azzal, hogy hozzon fenyőfát, egy fűzfát vágott ki, mert úgy gondolta, hogy a lelógó ágai nem szúrnak, és majd könnyebben feldíszítik a gyerekek.

– Logikus… – pislantott fel Andris félszegen a leckéjéből. Valószínűleg azért volt olyan kis sunyi, mert sejtette, hogy mi vár rá.

– Te csak törődj a házival! – torkoltuk le anyával egyszerre.

Mostanra megtanultuk, hogy Andris nem sokat változott gyerekkora óta. Még mindig nem bírt sokáig egy helyben ülni, és bármire képes volt, hogy néhány pillanatra megússza például a sejtosztódást. A lábdobolással pedig az idegeinkre ment. Hiába mondtam neki, hogy jobb lenne, ha csendben tanulna, megmakacsolta magát, és kijelentette, nem bírja a csendet, mert otthon is nagy a csend, és legszívesebben ordítana, hogy abbamaradjon. Arról nem beszélt, hogy miért nagy a csend, és igazából nem is tudtam elképzelni, hogy egy olyan háznál, ahol hemzsegnek a sátáni szemű kecskék, és ott lakik Márta néni (akiről könnyen elképzeltem, hogy ha Pisti az ördöggel kötött alkut, akkor egyenesen hozzáfordult), mégis hogy lehet csend, de nem forszíroztam a dolgot, mert valahol mélyen még mindig attól tartottam, hogy ezzel végleg elüldözném Andrist. Úgy néz ki, régen is voltak olyan dolgok, amiket nem akart elmondani, és most is vannak.

Ráadásul egy pillanatra sem hagyhattuk egyedül, mert, kihasználva a futósebességét, pillanatok alatt apámék műhelyében termett, és a tanulásra szánt időt azzal töltötte, hogy szerszámokat adogatott Bálintnak, aki mindig lelkes támogatója volt a házi feladatok és a tanulás hanyagolásának, persze csak anya háta mögött.

Bár figyeltünk Andrisra, néha sikerült túljárnia az eszünkön. Kétszer kijátszotta a „szívesen segítek a főzésben” lapot. Így ahelyett, hogy az 1929-es nagy gazdasági világválságról olvasott volna, én olvastam fel a törikönyvből, miközben Andris nyugiban pucolta a krumplit, vagy tojásfehérjét habosított. Abban nagyon profi volt, sőt, még a nővére eljegyzési partijáról is viszolyogva ugyan, de szívesen fecsegett, viszont a mitózis és a meiózis közti különbségek már nehezebben mentek neki.

– Jól van, na! – hajolt vissza a biosztankönyv fölé olyan lelkesedéssel, mint amilyennel II. Miklós orosz cár mondhatott le a trónról, számolta fel a monarchiát, hogy aztán kivégezzék őt, és az egész Romanov családot. – Bocsi, hogy élek… – motyogta a hajába túrva. Egész szórakoztató volt az a látványos szenvedés, amit szombatonként produkált.

– A fűzfavágásnál Pistire zuhant a fa – tért vissza anya a karácsonyfa problematikájához. Andris vörösödő fejjel egyre közelebb hajolt a tankönyvéhez, és megpróbálta visszatartani a nevetését. Nem járt sikerrel. Halk, vinnyogó hang tört elő belőle, mire anyával mindketten szigorúan ránéztünk. Andris megköszörülte a torkát, és hirtelen nagyon sürgősnek érezte a ceruzája kihegyezését.

– Szóval Pistinek semmije se tört el, ami kész csoda, de utána egy hétig nem láttuk, és amikor újra bejött a községházára, azt kérdezte, mikor menjen fát vágni. Egy teljes hét kiesett neki.

Erre Andrisból olyan röhögés tört elő, hogy majdnem kidöfte a szemét a ceruzával, amit olyan hegyesre sikerült kifaragnia, hogy Vlad Tepes, más nevén Karóbahúzó Vlad is megdicsérte volna érte.

A nevetése azonban engem meg anyát is megfertőzött. Ez egyszer nem foghattam Andrisra a lassú előretörést a tanulmányaiért vívott küzdelemben, amiben még egyelőre vesztésre álltunk, én pedig Nagy Frigyes, a porosz uralkodó eltökéltségével nyomultam előre, aki a legtöbb csatáját túlerővel szemben vívta.

– Anya – szólaltam meg csukladozva –, ne aggódj! Ha Pisti fűzfát hoz, akkor elküldöd Bálintot meg az ormótlan kocsiját a legközelebbi barkácsáruházba, aminek a parkolója néhány héten belül megtelik halott fákkal, és mindenki boldog lesz.

– Kivéve a fákat, akik… – szúrta közbe Andris, mire a házijára mutattam. – Akik fotoszintetizálnak. Milyen izgalmas ez a biológia, nem? És a sejtosztódás még a fotoszintézisnél is izgalmasabb.

– Szerintem is – jegyeztem meg szárazon, majd ismét a hűtő felé fordultam, és mielőtt kinyitottam volna, Bálint (hála égnek Petra a szobájában maradt) belépett a konyhába. Olyan fülig érő vigyorral az arcán, amiről nem akartam tudni, mi okozta.

– Neked nem a műhelyben kéne lenned? – kérdezte anya tőle kissé szokatlan, kimért hangnemben.

– Szabadságolok.

– Apád tud róla?

– Munkatársak vagyunk, nem főnök és alkalmazott beosztásban dolgozunk – vonta meg a vállát Bálint.

– Aha – húzta el a száját anya, majd felsóhajtott, és ismét maga elé húzta a dossziéját. Bálint meg kissé leforrázva dőlt neki az ajtófélfának. Még egy kiadós, lábszárszilánkosító spanyolcsizmás boszorkányvallatást is elviselt volna, de nem vallotta volna be, hogy hiányzik neki anya anyamedvés szeretete, ami a Petrával való kapcsolata óta valahogy szünetelt.

Bálint szerette volna, ha Petrát befogadjuk a Szabó családba, ám meglehetősen döcögött a dolog. Ő nem a mi kis eltévedt, de visszatérő, két lábon járó horgolt terítőnk volt, hanem olyan valaki, aki jóformán bujkált anya és apa elől. Engem meg levegőnek nézett, aminek személy szerint örültem. Anya persze diplomatikus volt, olyasvalaki lévén, aki még a morózus postással is megkedveltette magát. Már háromszor meghívta Petrát vacsorára, ám a lány visszautasította. Ennek talán az volt az oka, hogy a Szabó család mátriárkája mind a háromszor úgy hívta meg, mintha az ő lábán lett volna a spanyolcsizma.

Persze az anyában lakozó anyamedve-szeretet nem veszett el, csak mostanában Bálintról Andrisra koncentrálódott, így Bálint és anya állandó harci készültségben álltak. Sosem lehetett tudni, mikor robban ki háború a házunk bármely pontján.

– Passzold az ásványvizet! – intézte végül felém az utasítást Bálint anya feje fölött, aki bár nem süppedt vissza a DTF mocsarába, taktikusan ignorálta elsőszülöttjét.

– További kellemes szabadságolást – nyomtam kelletlenül a kezébe a palackot.

– Köszönöm – mondta Bálint, mire aggódni kezdtem. Mert olyan nincs, hogy Bálint csak úgy megköszön valamit. Aztán sarkon fordult, és mielőtt kilépett volna a konyhából, visszafordult. – És, csak hogy tudd, a kocsim nem ormótlan, és nem vagyok hajlandó fenyőfát hozni benne. Még a végén összegyantázom az üléseket!

– Hát, attól csak jobb szaga lenne, mert most olyan, mintha telehányták volna – jegyezte meg Andris, és kivételesen anya meg én se szóltuk le, amiért nem a tanulással foglalkozik. A kocsi tényleg büdös volt.

Bálint eltátotta a száját, és visszasietett a konyhába. Akkor még nem tudta, de ezzel a lépésével robbantott ki egy újabb háborút. Azon a héten már a másodikat.

– Szalay, utoljára vezetted a kocsimat!

Anyának gyorsabban fordult a feje (kicsit ördögűzős módra), mint ahogy Bálint felfogta, mi hagyta el a száját. A konyhára feszült csend telepedett. Nagyjából ilyen lehetett a hangulat az 1914-es karácsonyi fegyverszünet előtti percekben, csakhogy ott egy kérészéletű emberségesség lett belőle, míg nálunk…

– Te engedted, hogy Andris vezesse az autódat? – kérdezte anya végtelenül nyugodt hangon, ami csak még vészjóslóbbá tette a feszültségtől terhes, nyugtalanítóan lassan kibontakozó jelenetet.

Bálint megfontoltan magához szorította az ásványvizes palackot (mintha az védelmet nyújtott volna anya haragja elől). Andrison látszott, hogy azt latolgatja, vajon maradjon-e a műsorra, vagy inkább rögtönözzön védősáncot az asztalból. Végül a túlélési ösztönét lenyomta a szórakozási ösztöne.

– Ildikó… – dugta be a teraszajtón a fejét apa, ám amint észrevette, mi van készülőben, gyorsan és hangtalanul elhagyta a konyhát. Irigylésre méltón jó receptorokkal áldotta meg a sors. Olyan receptorokkal, amik anya legkisebb hangulatváltozását is érzékelték.

– Hát, izé… – vakargatta a fejét Bálint. – Nem engedted, hogy Andris gyalog menjen haza! És gondoltam, ha már az autóban ül, lassan megtanulhatna vezetni. Hiszen decemberben tizenhét lesz. Én ennyi idős koromban már vígan vezettem.

– Az udvaron vezetted a fűnyíró traktort, és csupán azért mondtam, hogy vidd haza Andrist, mert szegényem iszonyatosan könnyen megfázik.

– Én… – próbálkozott Andris, ám anya egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy visszavonuljon. – Én tényleg könnyen megfázom.

– Anya, semmi gond nem volt. Mielőtt hazavittem volna, megálltunk a bányató melletti üres telken, és megmutattam neki, hogyan kell elindulni. Nem a főúton voltunk, sőt, nem is a mellékutcákban.

– A bányató mellett? És ha belehajt a vízbe? Megfulladtok ott helyben!

– De nem történt semmi.

– De történhetett volna!

– De… – kezdte Bálint, ám meggondolta magát. – Többet nem fordul elő.

– Szóval, ki kér narancslevet? – szóltam közbe amolyan béketeremtő szándékkal, mert már nekem volt kínos, hogy egy huszonhárom éves férfival úgy beszél az anyja, mintha feleennyi se lenne. Mindenki bólogatott. Kinyitottam a hűtőt, és csalódottan konstatáltam, hogy a narancslé létezésére már csak az üres doboz emlékeztet.

– Hoppá, kifogytunk.

– Bálint szívesen hoz – zárta le a csatát anya. – Igaz, fiam?

– Persze. Narancslevet, fenyőfát, amit csak kell.

Ha! A kis angyal.

Talán anyában is volt valami perilloszi, mert míg Bálint olyan vereséget szenvedett a konyhában, mint a rómaiak az adrianapoli csatában a gótok ellen, és elindult narancslékereső útjára, anya kedélyesen Andrishoz fordult.

– Te pedig nem egyezel bele Bálint hülyeségeibe, rendben?

– Rendben – bólintotta Andris.

Ezután ismét csend telepedett a konyhára. Andris szorgalmasan olvasott, kérdezett, ha valamit nem értett, én meg eljutottam a Sapiensben az ókori Egyiptomig. Közben végig égett a szemem. Lehet, hogy allergiás voltam Petrára? Mert nagyjából akkor kezdődött ez a borzalmas szemégetős érzés, miután összejöttek. Bálint nem vitte magával a boltba, de a lány nem is adott életjelet az emeletről. Lehet, hogy simán lelépett. Köszönés nélkül. Szerintem legalább annyira tartott anyától, mint bárki más a Szabó családban.

A csendet végül anya törte meg, ahogy áthajolt az asztalon, és megkopogtatta a könyvem borítóját.

– Amíg el nem felejtem… Mit kérsz szülinapodra?

Megvontam a vállam.

– Szerintem új könyvespolcot kérek, tekintettel arra, hogy az előző leszakadt.

– Tényleg, már el is felejtettem!

Én nem nagyon tudtam. Egyrészt még élesen élt bennem a trauma, amit az okoz, ha az embert egy hatalmas robaj rántja ki a mélyalvás fázisából, másrészt a könyvespolcot a tizenharmadik születésnapomra kaptam. Akkoriban kezdődött történelem iránti rajongásom, köszönhetően az Indiana Jones-filmeknek, no meg dr. Suzannah Lipscomb történésznek, aki a Viasat History elé ragasztott. Az olyan dokumentumfilmek, mint a Viktoriánus kori alattomos gyilkosok (még Bálint is lelkes rajongója volt, bár később beismerte, hogy Suzannah bejött neki), nemes egyszerűséggel berántottak a történelem világába. Arzénos tapéta, gyilkos fűzők és lépcsők… A világ legizgalmasabb dolgainak tűntek még ma is.

Ja, és persze akkoriban jöttem rá arra, hogy Andris nemcsak az iskolában, de otthon se lesz a barátom.

Imádtam azt a polcot, minden délután leültem alá, ami így visszatekintve kicsit olyan volt, mintha, mondjuk, i. sz. 79-ben a Vezúv lábánál olvasgattam volna. Mégis, a polc alatt kialakított kis kuckóm lett a biztonságos barlangom, ahová, mondjuk, nem egy mamutvadászós nehéz nap, de egy szóbeli feleletektől való rettegéssel (ha már az őskornál tartunk, akkor a szóbeli felelet volt az én kardfogú tigrisem) teletűzdelt iskolai tartózkodás után elbújhattam, és senki se zavart. Elbújtam, mert hirtelen nem voltak barátaim, és hirtelen minden kínos lett, amit csináltam. Olyankor belesüppedtem a székembe, kezembe vettem egy könyvet, és a kinti világ abban a pillanatban megszűnt létezni. Szegény könyveim most a földön hevertek. Akárhányszor rájuk néztem, mindig az jutott az eszembe, annyian vannak, hogy simán építhetnék belőlük egy erődöt, amit aztán kihegyezett ceruzákkal védek meg. Ezzel a taktikával akár meg is úszhattam volna a beszédet, sőt, talán az egész középsulit.

Csak a második világháború története-sorozat állt annyi kötetből, amiből egy elég tekintélyes éléskamra is összehozható. Mondjuk, hiányzott az atlasz, amit Gabi még mindig nem adott vissza.

– Andris, te biztosan izgalmasabb dologra vágysz, mint egy polc – nézett rám anya nem éppen lenyűgözve, majd Andrisra mosolygott. – Te mit kértél a szüleidtől?

Andris felnézett a házijából. Tiszta kóc volt a feje, az állán meg ott virított egy hatalmas piros folt. Ott támasztotta a fejét az egyre több házi és magyarázat súlya alatt. Lassan annyi minden megy a szőkés, vöröses kobakjába, hogy lelassítja a futásban.

Már tanulás közben fintorgott, most még fancsalibb lett. Tenyerét a nadrágjába törölte.

– Nem vagyok éppen olyan helyzetben, hogy bármit is kérjek.

– Ugyan – legyintett anya –, ezek csak jegyek, amiknek már dolgozol a javításán. Ez nem a világvége.

Andris fáradtan bólintott, és kipréselt magából egy feszült mosolyt.

– Csak jegyek – motyogta, amivel véget ért a szombati tanulóidőnk.

Ha úgy éreztem volna, hogy közeli barátok vagyunk, összeszedtem volna a bátorságom, és rákérdeztem volna, mi a baja. Ám bármennyire vágytam rá, semmi ilyesmit nem éreztem, így átnéztem a háziját, amiben legnagyobb megkönnyebbülésemre alig vétett hibát, majd csendben összepakolt, és anya kérésére (amit csak akkor lehetne kérésnek nevezni, ha a náci Németország területi és egyéb igényeit is annak neveznénk) nálunk maradt, amíg Bálint vissza nem tért vagy huszonöt liter narancslével, és haza nem vitte Andrist, aki könnyen megfázik, és valószínűleg nem csak a jegyek miatt volt rossz passzban. Ha Kókusz nem tűnt volna el, tőle kértem volna tanácsot Andrissal kapcsolatban. Az ő hiányában maradt örök legjobb barátom, a történelem. Mondjuk, erősen kételkedtem benne, hogy Harari könyvében, legyen az bármennyire lenyűgöző összesítése az emberi faj eddigi történetének, válaszokra lelek.

Hétfőn válaszok helyett pedig csak még több kérdésre bukkantam, amikor Gabi egész délelőtt engem fixírozott. Persze ezt csak a periferikus látószögemből tudtam megállapítani, mert ránézni nem igazán mertem (az nem az én stílusom, egy leendő régész csak lassacskán és körültekintőn haladjon előre!).

Végül az egyik szünetben leült mellém egy nagy, fekete foltként.

– Beszélnünk kell! – mondta olyan határozottsággal, amilyenről én még csak álmodozni se mertem. És ugye, ha már megszólítanak, akkor nem hagyatkozhatsz a periferikus látásodra. Ezt anya nagyon sokszor elmagyarázta, amikor ovis voltam.

Felkönyököltem az asztalra, jobb kezemet a hajcsatomra szorítottam, és nagy meglepetésemre egy hangyányit megkönnyebbültem, amiért nem azon görcsölök, hogy kihív-e a tanár matekon a táblához.

– Jegyzet kell? – kérdeztem halkan, mire Gabi türelmetlenül hátradobta a haját.

– Nem sulis dolog. Mondd csak, találkoztál már egy olyan idétlen alakkal, akinek eszméletlenül kókuszszaga van, és eszméletlenül idétlen felsőket hord, és még ezeknél is borzalmasabb, hogy be nem áll a szája?

Olyan szorosan markoltam a hajcsatot, hogy egy halk pukkanással kiesett a hajamból, és Gabi előtt landolt az asztalon. Gabi nem törődött vele, egyszerűen felém nyújtotta, mintha nem az a hajcsat lenne a bizonyítéka, hogy az az alak, akit az imént leírt, valóban létezik. Már a gondolatától is égett az arcom, a szívem meg készült engedélyt kérni a felszálláshoz a mellkasomból. Houston, baj van!

– Ismerem – nyögtem ki rekedten. – Néha vele vonatoztam.

Gabi szeme elkerekedett, majd elképedve füttyentett.

– Ezt nevezem. Akkor Kókusz tényleg komolyan gondolja a dolgot.

– Te is vonatoztál Kókusszal? – zártam tenyerembe a hajcsatomat. A toll egészen picikét csiklandozta a bőröm. Erről a finom kis érzésről a csókunk jutott eszembe.

– Ó, igen, vonatoztam vele – nevetett Gabi. – Meg kell mondjam, néha kínkeserves volt, de néha… – A tábla felé fordította tekintetét, és összeszorította a száját, majd újra megszólalt, ám mintha fogóval húzták volna ki belőle a vallomást. – De néha az volt a hetem legjobb része. Aztán paff! – Gabi az asztalra csapott. Több osztálytársunk felénk fordult, ám őt nem igazán érdekelte. – Eltűnt.

– Nálam is hasonló a helyzet – jegyeztem meg halkan, szinte suttogva. Azt hittem, hogy Kókusz csak az én életemben létezett, amitől egy kicsit elbizonytalanodtam. – Egyszerűen eltűnt, és…

Meggondoltam magam. Nem mondtam ki, hogy hiányzik. De olyan szorosan magamba zártam azt a szót, mint amilyen szorosan a hajcsatot tartottam. Nem értem, hogy gondolhattam, hogy egy olyan fiú, mint Kókusz, csakis az én világomban létezik.

– Na, akkor ettől majd úgy leesik az állad, mint az én Bertimnek!

Fogalmam se volt róla, hogy ki az a Berti, de ahogy Gabi felém nyújtotta a telefonját, és nehézkesen ráfókuszáltam a képernyőjére, valóban együttéreztem vele.

Miután vagy egy tucatszor végigolvastam Kókusz üzenetét, visszaadtam Gabinak a telefonját. Elég nehéz volt megemészteni, hogy Kókusz nemcsak Gabival, de Danival, sőt még Andrissal is találkozgatott a vonaton. Andris pedig egy szót se szólt róla. Bár ezen nem kellett volna csodálkoznom. Ahogy a szombati tanulóórák is tökéletesen tükrözték, nem voltunk azért annyira bizalmas viszonyban. Egy háborúban legfeljebb szövetségesek lennénk, nem bajtársak.

– Most mit csinálunk? – néztem Gabira tanácstalanul.

– Először megkeressük Danit – rakta fekete pulóverének zsebébe a telefonját, majd felállt mellőlem.

– Danit? – kaptam fel a fejem kissé rémülten, mire Gabi felvont szemöldökkel nézett rám.

– Ugye nem hiszed el róla azt a sok baromságot, amit Bence terjeszt?

– Nem – mondtam, bár ez a gyenge nem még az én füleimnek is inkább kérdésnek hangzott.

– Figyi, azért nem vagy valami beszédes, mert minden emberre potenciális pszichopataként gondolsz?

– Ez a túlélésem kulcsa.

Gabi a fejét rázva zsebre dugta a kezét, majd lenézett rám.

– Hát, szerintem inkább a remeteségé.

– Sajnos nincs legális módja, hogy a huszonegyedik században hivatásos remete legyen a foglalkozásod.

– Megnézted? – nevetett, én meg majdnem rávágtam, hogy igen, elég alaposan, de aztán jobbnak láttam, ha erről hallgatok. Nem akartam még dilisebbnek tűnni. Inkább a hajamba tűztem a hajcsatot, majd felálltam, és egyenesen Gabi szemébe néztem.

– Keressük meg Danit.

Ha volt esély arra, hogy újra kapcsolatba kerüljek Kókusszal, akkor fel kellett hagynom a periferikus sunnyogással.