Borítószöveg

Ambrosia Turner élete maga a tökély: New Yorkban él, jól fizető állása van, a barátai szeretik, a férje isteníti. És ami a legfontosabb: senki sem ismeri a múltját.

Tizenkilenc éves korában New Jerseyből került a főiskolára, ahol mindjárt az első napokban rá kellett jönnie, hogy bár a gimnáziumban népszerűnek számított, itt esélye sincs az előkelő magániskolákban végzett, gyönyörű lányokkal szemben. Hamarosan magára vonja a karizmatikus és gátlástalan Sully figyelmét, és összebarátkoznak. Sully nagy élvezettel manipulál mindenkit, aki a közelébe kerül, és Ambrosia lelkesen asszisztál kegyetlen játszmáihoz. Egy alkalommal azonban túllőnek a célon, és az este borzalmas tragédiába torkollik. A két lány megússza következmények nélkül, Amb pedig mindent megtesz, hogy maga mögött hagyja a múltat.

Az évfolyam-találkozó közeledtével azonban egy nap rejtélyes üzenet landol a postaládájában: Beszélnünk kell arról, amit aznap éjjel tettünk!

Mert az ostoba játékoknak ára van... és ezt az árat nem mindenki tudja megfizetni...

„Szex, árulás, megszégyenítés. Súlyos és sötét dózisban. Valakinek ismerős? Csakis saját felelősségre olvasandó.” The Toronto Star

„Flynn halálpontosan írja le, milyen bizonytalanságokkal jár, ha valaki fiatal nő. Tátott szájjal olvastam, ahogy Amb a főiskolás lányok összetett viszonyrendszerében bolyongott, egészen az utolsó fejezetig, amikor is elállt a lélegzetem.” Chandler Baker, a Ne add tovább! szerzője

„A szó szoros értelmében egész éjjel ébren tartott. Kevesebb mint huszonnégy óra alatt olvastam el, kipeckelt szemmel, mintha attól tartanék, hogy reggelre eltűnnek az oldalak.” USA Today

„Húsbavágóan izgalmas, sötét thriller, amely új szintre emeli a fiatal lányok közötti manipuláció témáját.” Kirkus

Laurie Elizabeth Flynn egykori modell Ontarióban él a férjével és három gyermekével. Három ifjúsági regény megírása után az Esztelen játékok az első felnőtteknek szóló könyve. A regény jogait tizenegy országban vásárolták meg, az AMC pedig a megfilmesítését tervezi.

Fordította

Bakonyi Berta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Girls Are All So Nice Here by Laurie Elizabeth Flynn, Simon & Schuster, New York

Copyright © 2021 by Laurie Elizabeth Flynn Inc.

Published by arrangement with Simon & Schuster, New York. All rights reserved

Hungarian translation © Bakonyi Berta, 2021

Borítókép © miljko/Getty Images, PeopleImages/Getty Images

Szerzőfotó © Sandra Dufton

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

Olvasószerkesztő Mikes Vivien

Borítóterv Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-433-915-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv a képzelet szüleménye. A benne szereplő alakok, helyszínek és események a szerző fantáziájának termékei, nem valósak. Minden valós személyhez, intézményhez vagy eseményhez való hasonlóság a véletlen műve csupán.

A lányoknak, akik megkapták, amit akartak,
de az árát már nem tudták megfizetni.

AKKOR

Mi uralkodtunk. Előttünk terült el a birodalmunk; a füves campus és a bulik végeérhetetlen kuszasága. Hegyes tűsarkakon egyensúlyozó pipaszárlábakkal és boszorkányosra rúzsozott, kacagó ajkakkal jelöltük meg a területünket. Fiúk is voltak, akiknek a nevét már rég elfelejtettem, fiúk, akik mellett úgy sétáltam el, hogy arra sem emlékeztem, egyszer bennem jártak. És amikor királyt választottam, túl nehéznek bizonyult a korona a fejére.

Aztán egy marok záródott birodalmunk köré, és kioltotta a fényt. A többiekkel együtt a kolesz előtt ácsorogtunk, és meredten bámultuk ugyanazt a látványt; az iszonyatot, amely tőlünk indult. A teremtésre való képességünk elsorvadt a pusztítási ösztönünkben.

A hangja ott cseng a fülemben, sosem olyan rémült, mint kellene. Tartanunk kell magunkat a sztorinkhoz!

El akartam rohanni, ő viszont még nem végzett a bábuival.

Uralmunk rövid volt és véres.

Ami utána jött, még rosszabb volt.

1
MOST

Címzett: Ambrosia Wellington a.wellington@wesleyan.edu

Feladó: Wesleyan alumni bizottság talalkozo.2007@gmail.com

Tárgy: A 2007-es évfolyam találkozója

Kedves Ambrosia Wellington!

Jegyezd fel a naptáradba: a Wesleyan Egyetem 2007-es évfolyamának tízéves találkozójára 2017. május 25–28. között kerül sor. Töltsd ezt a hétvégét volt évfolyamtársaiddal, és vegyél részt egy sor eseménydús rendezvényen, például az összegyetemi partin és az évfolyam gálavacsoráján!

Online regisztrációra május 1-jétől van lehetőség.

Amennyiben szeretnél részt venni, a Wesleyan weboldalán a HELYI SZÁLLÁSLEHETŐSÉGEK menüpont alatt megtalálod a környék összes szállodáját. Korlátozott számban kollégiumi szálláshelyek is rendelkezésre állnak! Ezek többsége kétszemélyes – vagyis tökéletes alkalmat kínál, hogy egykori szobatársaddal felidézzétek az emlékeiteket!

Üdvözlettel:

Az alumni bizottság

Azonnal kitörlöm, ahogy a Sephorától, a Michael Korstól vagy a termékenységfigyelő apptól érkező üzeneteket. Aztán a lomtárat is kiürítem, mert van annyi eszem, hogy tudjam, nincs olyan, hogy bármit is végérvényesen kitöröltem.

Két héttel később újabb e-mail érkezik. Még nem kaptuk meg a visszajelzésedet! Nagyon reméljük, hogy körünkben üdvözölhetünk! Akár egy feltartott ujj figyelmeztetése. Ezt is kitörlöm, de csak miután odáig görgetek, hogy rögtön az alumni bizottság tagjainak névsora alatt meglássam a vastagon szedett nevet. Flora Banning.

Meg is feledkezem a két e-mailről, hiszen ha valami nincs szem előtt, nem is igen jut az ember eszébe. Nem nehéz, amikor az ember minden napja csaknem ugyanúgy telik; elmetrózom az Astoriától a Midtownig, bevásárolok a Key Foodban, a vászonszatyor füle a karomba vág. A napi akció idején hipszterek között furakodok a pulthoz a Dittyben, és Adrian piszkálódásának dacára – talán már nem kéne – megiszom még egy pohár bort. Aztán pénteken, amikor az egész hét súlyával a vállamon hazaérek, egy nekem címzett boríték vár a pulton.

– Szia, kicsim! – kiált rám tabletjével a kezében Adrian a kanapéról. A mindörökre befejezetlen regény helyett, amiről pedig olyan szívesen jártatja a száját, kétségkívül inkább a fantáziafutball-csapata összeállításával van elfoglalva. – Milyen napod volt?

– Megint nyitva hagytad az ajtót! Oda tudnál figyelni, légy szíves, hogy bezárd, ahogy kértem? – Csak egy a kismillió dolog közül, amivel rendszeresen nyaggatom. Zárd be az ajtót! Tedd a helyére a gabonapelyhes dobozt! Vidd ki a szennyesedet! Olykor inkább az anyjának, és nem a feleségének érzem magam.

– Nyugi már! Ez egy biztonságos épület! Hé, jött neked valami! Szerintem esküvői meghívó. Csak épp nem tudták, hogy férjhez mentél, és felvetted a nevem. – Bár úgy tett, mintha egyáltalán nem lenne fontos neki, az új nevem célja az volt, hogy legyezgesse Adrian férfibüszkeségét. Engem ugyan nem érdekel, de tényleg azt akarod, hogy a gyerekeinknek dupla vezetéknevük legyen? Ráadásul a tiéd olyan hosszú… – vetette oda az esküvőtervezés folyamán, első bökésként az újdonsült jegyesként érzett boldogságom buborékába. A gyerekek – a szemében szívderítő bizonyosságként voltak valahol a láthatáron, és egyértelműnek látszott, hogy én is beadom a derekam.

A pulton heverő borítékot takaros kézírással Ambrosia Wellingtonnak címezték. Nem Ambrosia Turnernek, az asszonynak, akivé három évvel korábban váltam, amikor a Mountain Lakes House fáinak árnyékában az oltárnál álló, könnyes szemű Adrian felé sétáltam. Hagytam, hadd higgye, a Turner miattunk van, a gyerekek miatt. Fogalma sincs, miért szabadultam meg olyan buzgón a Wellingtontól.

Megfordul, és várakozva figyeli, ahogy felbontom a borítékot. Imádja az esküvőket, vagyis inkább a lakodalmakat, ahol spiccesen pózolhat olyanokkal, akiket épphogy csak megismert, de máris a legjobb barátok, és olyan vacsorákra meg grillpartikra invitálhatja őket, melyekről mindketten jól tudjuk, hogy sohasem jönnek el.

– No, ki az? Hadd találjam ki! Bethany a munkahelyedről! Még mindig azzal a magas sráccal jár? Markkal! Aki lacrosse-ozik!

Adrian barátai – öt-hat évvel fiatalabbak nálam – még mindig eljegyzési fotókat posztolgatnak a Facebookra és az Instagramra: hosszú hajú, Chanel szandálos, csepp alakú kövecskékkel kicifrázott, zselés műkörmös lányok mosolyognak a kockás inges fiúk mellett. Az alattam dolgozó PR-os lányok a Brighton Dame-nél pont ugyanilyenek.

Milyen egyszerűek, fintorogtunk, amikor még úgy volt, hogy mi aztán sosem leszünk ilyenek.

– Bethany csak huszonkettő – mormolom, miközben kihúzom a lapot a borítékból. Nem is figyelek Adrian válaszára, mert a tartalmára meredek. Nem esküvői meghívó. Senki sem számít a jelenlétemre a Gramercy Parkban, nem közlik, hogy megjelenés estélyi öltözékben, vagy hogy a lakodalomra kizárólag felnőtteket várnak.

Újabb kalligrafikus iromány, vörös és fekete betűk a vastag, krémszínű lapon. A Wesleyan színei. A betűk enyhén jobbra dőlnek, mintha sietős lett volna annak, aki papírra vetette őket.

El kell jönnöd! Beszélnünk kell arról, amit aznap éjjel tettünk!

Aláírás nincs, de nincs is rá szükség. Csak egyvalakitől érkezhetett. Forró az arcom, és biztos vagyok benne, hogy a nyakamon vörös foltok ütköztek ki, mint mindig, ha elkap a szorongás. Megmarkolom a pultot. Tudja, hogy az e-mailjeit kitöröltem. Nem kellene meglepődnöm; ő valahogy mindig mindent tud.

Adrian hangja szakítja félbe a gondolataim kavargását:

– Már alig várom! Remélem, korlátlan italfogyasztás lesz!

– Nem esküvő. – Visszadugom a lapot a borítékba, aztán gyorsan a táskámba süllyesztem. Később majd eldugom oda, ahol mindazt rejtegetem, amit Adrian sosem láthat meg.

Leteszi a tabletet, és feláll. Persze hogy most már jobban figyel.

– Jól vagy? Úgy nézel ki, mint aki mindjárt hányni fog.

Összetéphetném a lapot, de tudom, mi lesz. Csak újabb érkezik helyette. Akkor is makacs volt. Most talán még annál is kitartóbb.

– Semmi baj! Miért nem megyünk inkább fel a tetőre egy italra?

A Manhattanre néző tetőterasz az épület azon extrái közé tartozott, amelyről azt hittük, rendszeresen kihasználjuk majd, de igazából ritkán teszünk így.

Biccent; kíváncsisága pillanatnyilag csillapodott, áthajol a pult felett, hogy megcsókoljon.

Megkönnyebbülve mosolygok a férjemre, végigpillantok göndör haján, gödröcskéin és szép, zöld szemén. Olyan rohadtul szexi – jelentette ki legjobb barátnőm, Billie, amikor először mutattam meg neki a fotóját. Pontosan úgy festett, mint a profilképe a randioldalon, és valószínűleg épp ezért mentem fel hozzá rögtön az első randevúnk után; már a Broadwayen végigrobogó taxi hátuljában mohó szájakká és kezekké redukálódtunk. Később kiderült, hogy míg a fényképe nem hazudott – nem úgy, mint az előtte levő tucatnyi férfié, akik mind legalább jó tíz kilóval többet nyomtak, mint állították –, az élettörténete igen. Valóban a Floridai Állami Egyetemre járt, csak épp sosem végezte el; harmadévben abbahagyta, hogy a regényén dolgozzon, amelyből mind a mai napig nem készült el egyetlen fejezet sem. Azt sehol sem említette, hogy pultosként dolgozik; ez volt egész életében az egyetlen tartós állása.

De elsiklottam mindezek felett, mert jól bánik velem, mert vonzódnak hozzá az emberek, mert én is vonzódom hozzá, lankadatlan szívélyességéhez és magabiztosságához. Nem ismerte azt, aki egyetemistaként voltam, de új lényemet olyan egyszerűséggel szerette, hogy arra jutottam, csak nem lehetek olyan szörnyűséges, mint amilyennek mindenki tartott. Sosem gondoltam volna, hogy egy öt évvel fiatalabb pasi mellett kötök ki, de annak is megvoltak a maga előnyei, hogy idősebb vagyok nála. A kettőnk közti korkülönbség elég kicsi ahhoz, hogy még mindig jól mutassunk együtt, de elég nagy, hogy befolyásolni és tompítani tudjam az ösztöneit. Amikor a húszas éveim végén erőteljesen sugalmazni kezdtem az eljegyzés ötletét, vette a lapot, és gyűrűt vásárolt. Nem azt, amelyiket kinéztem, de elég közel járt hozzá.

A tetőre menet Adrian beszélgetést igyekszik kezdeményezni, de a fejemben harsogó hang hangosabb. Beszélnünk kell arról, amit aznap éjjel tettünk!

Két éjszaka is volt, úgyhogy nem vagyok benne biztos, melyikre gondol. Akkoriban egyikről sem akart beszélni. De persze a saját szabályait mindig ő szegte meg legkönnyebben.

2
AKKOR

Az első évemet a Butterfields kollégiumban töltöttem, egy földszinti, kétszemélyes szobában. A csaknem kérdőjel alakban elterülő épületegyüttes egy udvart ölelt körül, ahol lelki szemeimmel láttam, amint egy könyvvel ücsörgök, miközben a szél borzolja a hajamat. Váltottam néhány e-mailt a jövendőbeli szobatársammal, de élőben még sosem találkoztunk. Amikor legelőször láttam, a szülei éppen egy minihűtőt segítettek kiszabadítani kartondobozbörtönéből egy fiatalabb lány társaságában, akiről rögtön azt gondoltam, bizonyára a húga lesz. Épp csak elbúcsúztam a saját szüleimtől – anyukám valószínűleg egészen Penningtonig zokogott, miközben édesapám azzal nyugtatta, úgyis visszajövök. Toni nővérem két évvel korábban kezdett a Rutgersen, de elég közel volt ahhoz, hogy szennyes ruhától duzzadó táskájával a legtöbb hétvégére hazautazzon.

– Eljött a te időd, kicsim! – nyomta ajkát az arcomra anyu, mielőtt becsapta volna a kocsiajtót. – Élvezd ki! Csak kerüld a bajt! – Mintha a bajt fel lehetett volna címkézni egy NE ZAVARJANAK! felirattal. Mintha egy ilyen távol tartott volna tőle.

Azt kívántam, bár ott lenne velem a legjobb barátnőm, Billie is, de Billie nem jutott be a Wesleyanre. Ő a következő négy évet az ohiói Miami Egyetemen töltötte, ami leginkább a bulijairól volt közismert. Kényelmes barátság volt – kilencedikes félszegségünkből kovácsolódott, és közös elhatározásunkból, hogy tegyünk ez ellen valamit. Billie jól tudta, ki vagyok és ki akarok lenni, és mindkét énemet szerette. Már küldtem is neki SMS-t, mióta megérkeztünk a campusra. Remélem, bírni fognak itt. Lelkes válasza – Naná!!! – némi megnyugvást hozott.

Új szobatársam tejfölszőke volt, és apró kockás ruhát viselt; olyasmit, mint amit kis koromban az ünnepi felvonulásokon kényszerítettek rám. Nem úgy nézett ki, mint azok a lányok, akikkel középiskolába jártam, ahol mindannyian barnítókrémmel mázoltuk be a lábunkat, és miniszoknyát meg Ugg csizmát hordtunk. Mégis feltűnően csinos volt – üde, egészséges. Billie valószínűleg rögtön ráaggatott volna valami csúfnevet. Ez volt a mi szerény fegyverünk a Hopewell Valley Central Gimnáziumban az undok csajokkal szemben. Figyelmesen tanulmányoztuk őket, hogy aztán maratoni kibeszéléseink során alaposan lehántsunk róluk mindent, akár a túlérett gyümölcsről, így enyhítve a fájdalmat, hogy minket nem hívtak meg a bulijaikra. Az új szobatársam Heidi – írtam Billie-nek.

Az igazi neve csaknem ugyanilyen gáz volt.

– Gondolom, az e-mailjeimből már úgyis tudod, de Flora vagyok – zárt rögtön a karjába. – Örülök, hogy végre személyesen is megismerhetlek! Pont olyan vagy, mint képzeltem. Ők itt a szüleim, ő pedig a húgom, Poppy.

A csupa frufru és óriási, kék szem Poppy félénken integetett.

– Ambrosia – feleltem, inkább nekik, mint neki. – De szólíts csak Ambnek!

Flora aztán nem úgy festett, ahogy elképzeltem – sokkal szebb volt. Az e-mailjeiből már tudtam, hogy connecticuti magániskolájában a diákönkormányzatban tevékenykedett. Nem ivott, nem dohányzott, és gyerekpszichológus akart lenni. Olyan nyíltan viselte rendes lány mivoltát! Pontosan az a fajta lány volt, akivel a szüleim szerették volna, ha összebarátkozom. Akire Billie rögtön rásütötte volna, hogy teper.

– Amb! – szegezte rám fagyos pillantását Flora anyja. – Te honnan is jöttél?

– Penningtonból – feleltem. – New Jersey-ből.

– Szuper – vágta rá, de összepréselt ajkaiból láttam, hogy egyáltalán nem az, hogy máris valami rosszat műveltem. – Vigyázz Florára! Hajlamos mindenkiben túlságosan megbízni.

– Anya! – váltott Flora arca virágszirom-rózsaszínre. – Elég!

Flora anyja úgy festett, mint akinek lenne még mondanivalója, de inkább vékony vonallá préselte az ajkát. Emészteni kezdtem a szavait. Nem tudtam eldönteni, hogy most a bizalmába fogadott, vagy épp óva intett, nehogy olyasvalaki legyek, akiben nem bízhat meg a lánya.

– Olyan jó évünk lesz! – jelentette ki Flora, miután a családja elpárolgott. A húgát szorongatta meg legjobban, és súgott is valamit a fülébe, amit nem hallottam. – Egyébként anyukám legjobb barátnője a mai napig az elsőéves szobatársa!

Némi kis izgatottság bizsergett végig rajtam. Valóban jó kis évünk lesz! Nagyon igyekeztem, hogy bejuthassak ide, hogy mindez valóra váljon. Hogy színes, szélesvásznú jövőt fessek magamnak, amelyben én leszek a sztár.

– Olyan aranyos az akcentusod! – jegyezte meg Flora, miközben fotókat tűzdelt ki a parafatáblájára.

– Kösz – nyögtem, miközben egyáltalán nem voltam hálás a megjegyzésért. Nem mintha sértésnek szánta volna – valószínűleg –, de tudatára ébresztett valaminek, amit addig nem is véltem észrevehetőnek. Amit mondok, az ugyanolyan fontos, mint ahogyan mondom. Bár épp a színművészeti program miatt választottam a Wesleyant, nem lehet belőlem színésznő, ha nem tudom magam mögött hagyni Jersey-t.

Nyitott ajtó mellett csomagoltunk, közben egyre-másra köszöntek be a folyosónkon lakók, hogy bemutatkozzanak. Mosolyogtam, viszonoztam az öleléseket, hevesen bólogattam a jövőbeni bulikra szóló meghívásokra. Belül azonban reszkettem. Úgy tűnt, könnyed kacajukkal és bennfentes, Upper East Side-i magániskolai tréfáikkal bizonyos lányok máris barátnők. Két modell vékonyságú, telefonját böködő, Los Angeles-i szőke pedig valami szalagavató utáni afterpartin nevetgélt, ahol egy osztálytársuknak két srác is megvolt a mosdóban.

Nem olyan lányok voltak, akikkel a Centralba jártam, akiknek a starbucksos pohár gyakorlatilag a kezükhöz gyógyult, és akik egy sor vágoddal meg sz’al érteddel tűzdelték meg a mondataikat, és egymásra licitálva hencegtek vele, hogy ki kivel smárolt valami szar, szuterénben rendezett bulin, ahol a srácok kontrollereket szorongatva, melegítőalsóban ücsörögtek. Én is ugyanolyan csípőfarmert hordtam és úgy választottam el a hajamat, ahogyan ők, és egy éven át kuporgattam a szupermarketes diákmelómból keresett fizetésemet, hogy megvehessek egy picinyke Louis Vuitton táskát – azt a színes, monogramos darabot, ami az aktuális celebcsajok csontos vállán himbálózott.

Arra készültem, hogy a Wesleyanen könnyedén belesiklok majd annak a bőrébe, akivé már elképzeltem, hogy válni akarok. Csakhogy már azon a legeslegelső napon rá kellett ébrednem, a „könnyedén” talán még sincs kilátásban. Itt olyan nemtörődöm módon tűntek szépnek a lányok, ami elérhetetlennek látszott; harmatosak és ragyogók voltak minden látható erőfeszítés nélkül.

És nem csak lányok voltak. A folyosónk koedukált volt, aminek már előre örültem. A fiúk egyelőre vizslató szempárok és vakító mosolyok kavargásává álltak össze. Valószínűleg úgysem engem választanak, amikor ilyen elképesztő a kínálat hosszú combú, visszafogott ruháikban is dögös lányokból. A fiúk pedig mindig éhesek. Lelki szemeim előtt felvillant Matt, az exem a gimiből. Elhessegettem az emlékképet; nem akartam mindjárt az első napot elrontani azzal, hogy arra gondolok, mit tett velem.

– Velünk kéne jönnöd ebédelni! – jelentette ki Flora. – Pár lánnyal épp oda tartunk. Remélem, nekem is jut valami… mondtam már, hogy vegán vagyok? Tizenkét éves koromban láttam egy dokumentumfilmet arról, hogyan bánnak az állatokkal a vágóhídon, és attól fogva kiiktattam a húst és a tejtermékeket. Tényleg nem is olyan nehéz, ha hajlandó tanulni az ember!

Nem is hangzott szenteskedőnek, csak tárgyilagosnak. Az e-mailjeiből amúgy is tudtam már, hogy vegán. Csak épp nemigen érdekeltek Flora étkezési szokásai. Inkább az ebéd ténye ragadott meg, az, hogy nélkülem is születtek tervei. Még egy napja sem voltam ott, és máris felsültem.

Végül mind a Summerfieldsben kötöttünk ki, a C épület végén zömök kalapként csücsülő étkezőben, ahol jókora csapatunk több asztalt tolt össze. Szánalmas módon az anyukámat akartam felhívni, hogy közöljem vele, mekkorát hibáztam. De végül inkább Billie-nek küldtem SMS-t. Segítség! Itt mindenki annyira más! Ahogy mindig, most is azonnal válaszolt. Nem épp ez lenne a lényeg?

Egy lány telepedett le mellém, kezében sajtos melegszendviccsel. A parfümje émelyítően édes volt, a haja mintha félresikerült Posh Spice-utánzat lett volna.

– Ella Walden vagyok – mutatkozott be. – Ugyanazon a folyosón lakunk! Milyen menő már ez a hely?!

Ella megjelenése azonnal megkönnyebbüléssel töltött el. Tésztaszerűen kövérkés, abszolút nem divatos alakja volt a bizonyíték, hogy a Wesleyanen sem mindenki alapállapotban menő, és nekem pont erre a megerősítésre volt szükségem. Néztem, ahogy a szendvicsét eszi, egyszerre irigykedtem és elítéltem, amiért ilyen nagy nyilvánosság előtt falta ezt a kalóriabombát, miközben egyértelműen volt rajta pár kiló felesleg. Jómagam utáltam bárki előtt enni bármit is.

Harsány bassza megre kaptam fel a fejem. Egy szőke copfos lánytól jött az asztalfőnél; erőteljes, fekete szemhéjtust viselt, túlméretezett inge alól kilógott a csipkemelltartója. Beszéd közben izgatottan járt fel-le vastag, sűrű szemöldöke, amely éles ellentétben állt volt osztálytársaim mániákusan ritkított íveivel. Kizártam Ella hangját a fejemből, és ezt a tekintélyes szemöldökpárt tanulmányoztam – az arca azon nyomban magára vonta az ember figyelmét.

– És aztán Buddy ilyet szól, hogy „Kérlek, ne menj el, bármit megteszek érted!” – harsogta mély, erőteljes hangján. – Mire én: „Épp ez a probléma”, azzal otthagytam. – Mindenki nevetett. Azon tűnődtem, vajon mindegyikük ismeri-e ezt a bizonyos Buddyt.

– Jól nézel ki – fordult a mellette ülő stílusos ázsiai lányhoz. Clarának hívták, ha jól emlékszem; máris túl sok nevet kellett volna megjegyeznem. – Itt aztán határozottan szinglinek kell maradnod! – Ujjai végigsiklottak Clara karján. Azt akartam, hogy rám kerüljön a sor, hogy velem foglalkozzon.

És mintha csak a gondolataimban olvasott volna, így is lett.

– És te ki vagy? Honnan jöttél?

– Ambrosia. Penningtonból. New Jersey-ből.

Szóra nyitotta a száját, de Ella megelőzte.

– Penningtonból? Na ne már! Én meg Morristownból! Gyakorlatilag szomszédok vagyunk. Nézzük majd át az évkönyveinket! Fogadok, hogy van egy csomó közös ismerősünk!

Jó erősen az ajkamba haraptam; azt kívántam, bár ne említettem volna Penningtont, és bár Ella ne is létezne. Az asztalfőn ülő lány már nem is nézett rám. A mellette ülő fiúhoz fordult, és lazán átkarolta a vállát.

– A szobatársam. Gyakorlatilag nulla ideig képes bármire is figyelni – jegyezte meg a másik oldalamon ülő szeplős, barna hajú lány, Lauren, aki a szomszédos szobában lakott. – Együtt jártunk a Spence-re. Nem normális.

Kíváncsi voltam, mit ért az alatt, hogy nem normális.

– Hogy hívják? – kérdeztem, de nem kaptam választ. Lauren máris valaki mással tárgyalt arról, hol lehet rendes füvet kapni a campuson. Az egyetlen, aki szóba akart állni velem, Ella volt; két harapás között lelkesen mesélt a szalagavatójáról és a Freddy nevű macskájáról, én pedig úgy csináltam, mint akit ez nagyon is érdekel. Könnyen megtalálhattam volna vele a közös hangot, hogy kivesézzük hasonló hátterünket. Csakhogy nem akartam visszatérni.

Amikor Lauren nem normális szobatársa Clara és pár másik arc kíséretében felállt és távozott, lenyeltem a csalódottságomat. Én is közéjük akartam tartozni. Csak meredtem az előttem álló diétás kóla dobozára, miközben Gemma Saint Annből Florának nyavalygott a yale-es barátjáról, meg hogy mennyire hiányzik neki.

– Tudom, milyen nehéz – érzett együtt vele Flora. – De te is hiányzol neki. Nézz csak magadra! Hogy is ne hiányoznál?

Nem is arról volt szó, amit mondott, hanem arról, ahogyan mondta. Olyan őszintén kedvesen. Beleborsózott a hátam. Flora a kislányos, pántos cipőjével és a magas nyakú gallérjával jobban beilleszkedett, mint én. Tudta, hogyan adja önmagát – úgy tűnt, mindenki más tudja. Én csak azt tudtam, hogyan utánozzak másokat.

Lauren nagy érdeklődéssel faggatta. Biztos voltam benne, hogy később majd ízekre szedik a szobatársával. Ám amikor a kis csapat szétoszlott, Flora megölelte. Lauren először megmerevedett, de Flora mondott neki valamit, amit nem hallottam – és amitől Lauren unott képén mosoly jelent meg.

Később visszatértünk a szobánkba. Felakasztottam a ruháimat, és rájöttem, hogy olcsó, bazári holmik. Flora eközben fotókat szedett elő a középiskolai cimboráiról és a barátjáról – még a szemcsés, fekete-fehér képeken is jól látható pattanások borították az arcát.

– Ő Kevin – emelt olyan közel az arcához egy képet, hogy meg is csókolhatta volna. – A Dartmouthra jár. Másodéves.

– Helyes srác – vágtam rá, noha borzalmas kép volt, és egyáltalán nem volt helyes.

– Sőt, ő a csúcs! Biztosan megismerkedtek majd! Azt mondta, amikor csak el tud szabadulni a suliból, meglátogat majd. Nincs olyan messze. Nem egészen három óra.

Arra gondoltam, a srác már biztosan meg is csalta, csak ő nem tud még róla. Anyukám meg volt róla győződve, hogy a főiskolán majd megismerkedek „valaki különlegessel”, ahogy Toni is a Rutgersen találkozott a barátjával, a makulátlan modorú Scott-tal. De a mesébe illő főiskolai románc lehetősége elképzelhetetlennek tűnt.

– Na és te? – kérdezte Flora. – Neked is van barátod, ugye?

A fényképekre meredtem, melyekről úgy ítéltem, elég jól sikerültek ahhoz, hogy helyet kapjanak a parafatáblámon. Volt köztük egy rólam és Mattről; lazán vigyorgott, karját pedig a vállamon nyugtatta. Valahogy nem esett jól, hogy Flora akkora bizonyossággal feltételezte, hogy van barátom. Csaknem előadtam neki az egész csúnya sztorit, de végül meggondoltam magam.

– Nincs – feleltem végül. – Volt egy srác, de bonyolult ügy.

– Bonyolult ügy – visszhangozta, mintha nem értené.

Az utolsó év előtti nyáron Matt-tel vesztettem el a szüzességemet. Billie már elveszítette az övét, és én is meg akartam szabadulni attól a hülye szűzhártyától, ami elválasztja egymástól azokat a lányokat, akik magukban tudhattak már egy péniszt, és azokat, akik még nem. De ez az egész többről is szólt. Akkor még komolyan úgy hittem, Matt nemcsak az első lesz, de az egyetlen is. Mindörökre együtt leszünk – mondta, miközben szorosan a derekam köré fonta a karját egy iskolai táncos bulin, én pedig a nyakába fúrtam az arcomat.

– Milyen szerencsés vagy! – nyafogott akkoriban Billie. – Szinte túl szép ahhoz, hogy igaz legyen!

Pedig igazi volt, és az enyém. Harmadikban együtt jártunk színjátszásra, amelyről később azt állította, csak azért vette fel, hogy randira hívhasson. Minden darabodat láttam. Olyan tehetséges vagy! Hagytam, hogy megpuhítson, és megbíztam benne, amikor első ízben jött értem, hogy randevúra vigyen – nekem virágokkal, apámnak kézfogással tette a szépet. Ruhám alá kúszó keze gyengéd, hangja puhatolózó volt. Azok a srácok, akik körül előtte forgolódtunk Billie-vel, azt sem tudták, hogy létezünk, amíg be nem rúgtak. Nem voltam hozzászokva, hogy szépen bánjanak velem, azt sem tudtam, milyen érzés, ha felfigyelnek az emberre.

Tudtam, hogy más lányok is kivetették a hálójukat Mattre, de ő rájuk sem nézett. Csak engem látott. A kosármeccsei után, amelyeket Billie-vel kötelességtudóan, az iskola színeibe öltözve ültünk végig, engem zárt izzadt karjaiba, engem csókolt meg mindenki szeme láttára a bulikon. Örökké, mondta, amikor suli után az ágyában hevertünk a lustán surrogó ventilátor alatt. Te vagy nekem az örökké.

Nem volt rá okom, hogy kételkedjem benne.

– Véget vetettem az egésznek – közöltem Florával, az erőt ízlelgetve, ami ezt a hazugságot kísérte.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy valaki sokkal jobb vár rád! – Azzal megragadta a kezem. – Kifesthetem a körmödet ugyanolyanra, mint az enyém? Hogy passzoljunk egymáshoz a ma esti bulira! – Az övé karmazsinpirosban és feketében, a Wesleyan színeiben pompázott.

Engem feszélyeztek a körmeim. Sosem sikeredtek egyforma hosszúra, nagy ritkán voltak csak kilakkozva, és amikor mégis rájuk szántam az időt, később mindig lekapargattam róluk a lakkot. Flora azonban máris rózsaszín körömreszelőjéért nyúlt, úgyhogy hagytam, hadd masszírozza végig az ujjaimat, és figyeltem, mit csinál. Miután elkészült, az öltözékemet is segített kiválasztani – egy kivágott, kék ruhát a Forever 21-ból, és egy telitalpú cipőt, amit a nővéremtől örököltem.

– Biztos, hogy nem nézek ki gázul? – kérdeztem. Olcsónak és harsánynak éreztem magam; a hajam túl rikító volt, a bőröm is szinte narancssárga. De ami a legrosszabb volt: átlagosnak éreztem magam.

– Gyönyörű vagy! – nyugtatott Flora. – Ez a ruha igazán kiemeli a szemed színét! – Szavai némileg átmelegítettek.

Az aznap esti buli helyszíne az A épület volt, két, hamis személyivel rendelkező csaj szobájában – mint rövidesen megtudtam, szinte mindenkinek volt ilyenje. Az éjszaka nagy részét azzal töltöttem, hogy papírpohárból vodkás Sprite-ot szürcsöltem a falnak támaszkodva, és néztem, ahogy a többiek az egyik sarokban egy tükör fölé hajolgatnak, amelyen takaros kokaincsíkok sorjáztak. Túlságosan féltem kipróbálni, és amúgy sem kínált senki. Az egyetlen drog, amit még gimiben próbáltam, a fű volt, és azzal sem értem el mást, mint hogy a paranoiám, miszerint mindenki rólam beszél, fojtogató páncéllá kövült.

Láttam Gemmát is az ebédről; farmerban és hamvas napbarnítottságát kiemelő fehér pólóban suhant ide-oda; egyszerű volt, de lenyűgöző. Hirtelen nevetségesnek éreztem magam a tapadós ruhámban, a vastag sminkréteggel. Gemma pillantása egy másodpercre találkozott az enyémmel, majd megállapodott színes kis LV retikülömön. Felvont szemöldökkel fordult Clara és jellegtelen, barna táskája felé. A retikül is ballépés volt. Itt a lányok nem villogtatják státuszszimbólumként a márkákat. Ami a Centralban dívott, az itt egyáltalán nem jött be.

Flora korán lelépett, miután egész este ugyanazt a palack vizet szopogatta.

– Kevin tízkor hív. Szeretnéd, hogy utána visszajöjjek érted?

– Megleszek, de azért köszi! – feleltem. Nem akartam, hogy én legyek a részeg csaj, aki után fel kell takarítania.

Lauren és szobatársa épp akkor bukkantak fel, amikor Flora távozott – divatosan későn, bár kettejük közül csak Lauren követte a divatot. Szobatársa, a nem normális csaj csak egy boxeralsót és bordázott atlétatrikót viselt, melltartó nélkül, mint aki most kelt ki az ágyból. Ledöntöttem még egy italt, míg ő a kokain felé vette az irányt, aztán megragadott egy srácot az ingénél fogva, és táncra perdült a szoba közepén. Láttam, ahogy épp csak egy kicsit húzódik hátra, amikor a fiú megpróbálja megcsókolni, és arra is felfigyeltem, hogyan veti hátra a fejét és löki hátra a haját, hogy jól látsszon a nyaka, miközben csípőjét a fiú ágyékának dörgöli. A fiú arca egyre fájdalmasabb kifejezést öltött, miközben az övé egyre játékosabbat, hiénakacaja mindent túlharsogott a szobában.

Végignéztem, ahogy a srác először csak kívánja, de a végén már szüksége van rá. Komplett folyamat volt; úgy szívta ki belőle az erőt, mint egy vámpír. Akár egy előadóművész – látszott, hogy nem először csinálja, a hatalmába keríti a fiúkat. Amikor pedig végül engedte, hogy a srác megcsókolja, az is csak azért volt, mert már lecsapolta belőle, amit akart.

Épp csak annyira húzódott el a srác mohó szája elől, hogy egyenesen rám nézzen, és kacsintson egyet. Rámosolyogtam, de azonnal utáltam is magam érte. Észrevette, hogy bámulom, és nyilván majd mindenkinek elmondja, mennyire gáz vagyok.

Ahogy a földre sütöttem a szemem, valaki leöntötte a táskámat. „Bocs” – vetette oda a srác rám sem pillantva. Úgy éreztem, teljesen szétesek.

Kicipzáraztam a csöpögő retikült, kikaptam belőle a telefonomat, majd a táskát otthagytam a földön, a fal mellé állítva. Már nem kellett. Billie megbotránkozott volna, na de Billie nem volt itt, és nem értette volna.

Csak akkor ébredtem rá, milyen részeg vagyok, amikor felálltam. Odacsoszogtam Laurenhez és Gemmához, abban reménykedtem, hogy bekapcsolódhatok a beszélgetésükbe, de vagy észre sem vettek, vagy nem akartak észrevenni. Láthatatlan ritmusra bólogattam, és igyekeztem úgy tenni, mintha nem is érdekelnének.

– A srác haverjával máris lefeküdt – közölte épp Lauren. – Ez valamiféle játék.

Libabőrös lett a karom. Nem ismertem a szabályokat, de én is játszani akartam. Ahogy gyorsan körbepillantottam, meggyőződhettem arról, amit már úgyis tudtam. Lauren szobatársa eltűnt.

Akárki is volt felelős a szobabeosztásért, jól elszúrta, mert azzal a lánnyal kellett volna szobatársaknak lennünk. Bárki is rakott össze Florával, ő felelt érte, hogy a C épületből a Kárhozat Kolesza lett.

3
MOST

Címzett: Ambrosia Wellington a.wellington@wesleyan.edu

Feladó: Wesleyan alumni bizottság talalkozo.2007@gmail.com

Tárgy: A 2007-es évfolyam találkozója

Kedves Ambrosia Wellington!

Tízéves évfolyam-találkozódig már egy hónap sincs hátra! Ha netán van olyan, akivel már úgyis fel szeretted volna venni a kapcsolatot, itt a tökéletes alkalom. Ha még nem csatlakoztál volna a 2007-es évfolyam Facebook-csoportjához, melegen ajánljuk, hogy keresd fel, és jelentkezz be! Meglephet, mennyi mindenkivel találkozhatsz!

Üdvözlettel:

Az alumni bizottság

Senkinek sem szólok az évfolyam-találkozóról. Sem anyukámnak, amikor felhív, hogy megérdeklődje, felmegyünk-e Adriannel a Penningtoni Napra, sem Toninak, amikor képeket küld a kétéves unokahúgomról, Layláról. Még Billie-nek sem, akivel pedig mindenről beszámolunk egymásnak – Billie-nek sem, aki többet tud rólam, mint bárki más az életemben. Arra buzdítana, hogy menjek el. Csakhogy nem értené. Az ő múltja nem szedett áldozatokat.

Hadley és Heather az egyedüli két lány a Wesleyanről, akikkel a mai napig tartom a kapcsolatot, hármas chatcsoportunkban kérdezik, megyek-e, nekik pedig azt írom, már más van betervezve arra a hétvégére. Fenébe! – írja vissza Hadley. Justin szomorú lesz, ha nem lesz ott Adrian, akivel beszélgethet. Minden áldott nap lecsekkolom a postaládát, hogy bármilyen levelet kikaphassak, még mielőtt Adrian megpillanthatná. Általában ugyan nem kérdezősködik sokat, de ha valami felpiszkálja a kíváncsiságát, a válaszok követelésében egy hatévessel vetekszik. Miért? Miért? Miért? Még csak nem is a kitartását utálom a legjobban. Inkább az egyszerűségét; épp azt, ami kezdetben a leginkább vonzott benne. A hitét, hogy minden problémára van megoldás.

De nem érkezik újabb üzenet, és őszintén azt hiszem, hogy megúsztam. Aztán ott talál rám a múlt, ahol a legkevésbé számítanék rá. A Skylarkban, ahol alkalmanként munka után vár meg Adrian, amikor nagy ritkán elzarándokol az Astoria pihe-puha burkából és kézműves söreitől. A Skylark a kedvenc midtowni bárom, az én csillogó kis fészkem New York tetején. Épp az italunkat szopogatjuk – én egy martinit, csak egyet, mondogatja mindig Adrian, csak biztos, ami biztos –, amikor egyszer csak Tara Rollins jelenik meg az asztalunknál. Tara a Wesleyanről, aki annak idején az Argus szerkesztője volt, most pedig a könyvkiadásban dolgozik.

– Ambrosia! – visítja. Heather leánybúcsúja óta nem láttam, a Sag Harborban töltött tengerparti hétvége óta, ahol patakokban folyt a pia, és Tara könnyek között vallotta be, hogy egy szerkesztő kollégájával csalja a férjét, most pedig itt áll, és Adrian máris felpattan, és kínos lelkesedéssel szorongatja a kezét.

– Nézzenek oda! Remekül festesz! Légyszi, mondd, hogy te is mész! Nélküled nem lenne az igazi! – Mintha bármikor is több lett volna köztünk annál, hogy összefutottunk egy-egy partin.

– Hova? – érdeklődik Adrian.

Tara felkacag.

– Hát természetesen az évfolyam-találkozóra! Te is jössz, nem? Az én férjem ki nem hagyná.

Rezzenéstelen mosollyal hörpintem fel az italom, az alkohol a torkomat marja. A férjed pedig elég sok mindenből kimarad.

– Találkozóra? – Adrian napbarnított alkarjára meredek, a kockás inge mandzsettájára kunkorodó sötét szőrszálakra. – Nem is tudtam…

– Mert még nem volt módom szólni róla – szólok közbe, hogy megkíméljem a megaláztatástól. – Amúgy sem számít! Ugyanis nem akarok elmenni rá.

Tara jól tudja, miért, de játssza a hülyét.

– Ugyan már, dehogynem! Mindenki ott lesz!

– Az az évfordulónk hétvégéje – magyarázom. – Valami különlegesre készülünk ünneplésként. A harmadikra. – Most érkezik el azon pillantok egyike, amikor azt kívánom magamban, bár nagyobb gyűrűt villanthatnék.

– Szó sem lehet róla! – jelenti ki Adrian. – Az évfolyam-találkozódat nem hagyhatjuk ki! Az évfordulónkat bármikor megünnepelhetjük. Úgyis csak a tetőteraszon pizzáznánk – mosolyog minden kisfiús bájával Tarára, mintha ugyan elájulna szerény kis randevúnk hallatán.

– Pontosan! – vágja rá Tara. Úgy belemelegednek, mintha ott sem lennék. Egy percbe sem telik, hogy Adrian megemlítse a regényét, és kettőbe sem, hogy Tara felhozza a kollégiumot. Felhorgad bennem a düh. Óvni akarom Adriant – nemcsak az igazságtól, de Tara óhatatlan ítélkezésétől is is.

– Akkoriban eléggé eleresztettem magam – jegyzi meg kacagva. Szemeim pincér után kutatva pásztázzák a helyiséget, hogy egy második martinit kaphassak. – De persze korántsem annyira, mint Amb!

– Nyilván összekevered valakivel – nyúl a csuklóm után Adrian. – Ez a lány itt csak szép csendben tanult.

Képtelen vagyok Tarára nézni, mert tudom, mit látnék. Szép csendben tanult, na persze! Tara ketyegő időzített bomba, meg kell szabadulnom tőle, még mielőtt felrobban.

– Na jó – szólalok meg, miközben olyan szorosan zárom ujjaimat a poharam köré, hogy már azt képzelem, összeroppan. – Akkor elmegyünk!

Csak akkor vág mellbe az igazság, amikor kimondom e szavakat.

Valóban muszáj lesz elmennem. Nem Tara vagy bárki más miatt; csakis miatta. Mert ő talán tud valamit, ami feloldozhat minket. Állandóan magam elé képzelem, amint bárhol is van, de rászánja az időt, hogy gondos, kalligrafikus írással papírra vesse az üzenetét – ami olyannyira nem vall rá, mindig rohant. Csakhogy okkal rendelt oda, és tudnom kell, mi az az ok.

Azt mondtam, elmegyünk, de közben nem úgy értettem, hogy mindketten. Töröm a fejem, a neten kutatok ürügyért, hogy Adriant otthon hagyhassam. Talán ez majd a házasságunknak is jót tesz. Szembenézhetek a múlttal, levedlem a régi bőröm, és úgy térhetek vissza a férjemhez, hogy érzem azon hála maradékát, amit annak idején éreztem iránta.

Találok is egy hétvégi írókurzust a New York-i Egyetem kínálatában, amelyet izgatottan, nagyszerű lehetőségként tálalok előtte, hogy komolyan foglalkozhasson mesterségével.

– Vedd úgy, hogy ez az ajándékom az évfordulónkra! Képzeld csak el, mennyit haladhatsz előre! – lelkendezem. És már csaknem jelentkezik is rá, amikor felfigyel a dátumra.

– Ne most! Lesz még másik alkalom – feleli. – Hé, a találkozódra öltönyt is kell szereznem?

SMS érkezik Hadley-től. Ti is a koleszban akartok megszállni?

Elképzelem. Ahogy Adrian a kezemet fogva áll mellettem a Foss Hillen. Talán nem is lenne olyan rossz. Párhavonta úgyis összejövünk Hadley-vel és Heatherrel vacsorára meg pár italra, a srácok pedig úgy belemerülnek a sportról és akciófilmekről folytatott társalgásukba, hogy még arról is megfeledkeznek, hogy egyáltalán ott vagyunk. Hadley és Heather pedig jól tudják, hogy nem beszéltem Adriannek a Kárhozat Koleszáról – az eljegyzési partimon szóltam nekik, hogy nem akarom beszennyezni szörnyű pletykákkal azt, ami köztünk van, mire együttérzőn átöleltek, és fogadkoztak: Nem a mi dolgunk, úgysem szólnánk soha egy szót sem. Kibírnék egy hétvégét a Wesleyanen.

Kibírnánk.

Óvatosan hagyom érlelődni a gondolatot. Adrian akkor hozza fel legközelebb, amikor Brooklynban vacsorázunk Billie-vel és férjével, Ryannel. Egyre ritkábban tesszük meg ezt az egyórás bumlizást az Astoriából, ők pedig sosem jönnek hozzánk a gyerekek miatt.

Miközben leülünk, Adrian megragadja a kezem – amolyan apró gesztusként, amitől egy csapattá válunk, ahogy a házasok szoktak.

– Amb évfolyam-találkozója pompás lesz – jegyzi meg egy falat steakkel a szájában, miután megérkezett a főfogás. – Tízéves! Bár én is lediplomáztam volna.

– Találkozó? – kérdez vissza Billie. Belekortyolok a borba; a második pohárba, amit Adrian már nem akart volna, hogy rendeljek. Érzem magamon a tekintetét, a sértettséget, amiért nem szóltam neki róla. – Várj csak! A Wesleyanen? Na és elmész?

– Igen – vágom rá. – Azt hittem, már említettem.

– Nem mondtad – feleli Billie. – Biztosan elfelejtetted.

Tudja jól, hogy nem feledkeztem meg róla. Megjelenik előttem kék fényben ragyogó arca a Hamilton Manorban, amikor a Central szalagavatóján berúgtunk, és hűvös keze a könnyeket törölgette az arcomról. Itt van Matt! Vele. Ne is nézz oda! Basszák meg, még hogy mindörökre együtt leszünk!

Gyorsan valami más témát keresek.

– Milyen édes volt a legutóbbi posztod! Egyre inkább kezdenek rád hasonlítani a lányok.

Feszült arca ellazul egy kicsit, de úgysem fogja hagyni, hogy ilyen könnyen megússzam. Még írni fog ma éjjel, hogy minden kiboruljon, mintha csak az asztal szélén billegő pohár lennék.

– Na igen, Sawyert sütitésztával kellett megvesztegetnem, hogy nyugton maradjon. Én vagyok az év anyukája, nem tudtad?

Amióta Ryan valami privát bankári állást kapott a pénzügyi negyedben és Beckett is megszületett, Billie gyakorlatilag nem dolgozik. De „influenszernek” nevezi magát. Online személyiségének – LányosAnyuka című blogjának, amely aztán harmincezer követővel rendelkező Instagram-profillá nőtte ki magát – köze sincs valódi énjéhez. A #2fő2évalatti kontingens mintapéldánya, az anyukáké, akik feszes jóganadrágjuk fölött retikülként viselik csemetéiket. Bálványozzák Billie-t és a benne megtestesülő, megrendezett, pasztellrózsaszín tökélyt.

Nekem épp ezért nincs Instagram-fiókom. Mert nem akarok ebben a #nofilter-kultuszban, a hamis mosolyokat másolva élni. A Wesleyanen megtanultam, hogy nem a legokosabb és legszebb lányokra irigykednek az emberek. Hanem azokra, akik minden erőfeszítés nélkül okosak és szépek. Billie-vel szemben az én próbálkozásom azonban, hogy ilyen fesztelenül könnyed legyek, élőben zajlott le. Nem volt törlés gomb, semmit sem lehetett visszacsinálni.

– Emlékszem az ötéves találkozónkra – szólal meg Ryan. Gyűlölöm, amiért visszaterelte a témát. – A koleszban szálltunk meg, és jól kiütöttük magunkat. Azt terveztem, hogy összejövök egy csajjal, akiért annak idején odavoltam, csakhogy meg sem lehetett ismerni az ócska plasztikai műtétek után.

– Az én koleszom fantasztikus volt – jegyzi meg Adrian. – Akár egy palota!

Na persze, punci- és fűpalota. Adrian minden szépítés nélkül beismerte, mekkora kujon volt a főiskolán. Még azt is elmesélte, hogy akkor tért észhez, amikor egy chlamydiafertőzés hatására pánikban rohant a nővérszobára, attól tartva, hogy le fog esni a farka a túl sok használat miatt. Ez is egyike volt a számos anekdotának, amelyek kapcsolatunk elején mindig jól elszórakoztattak, noha gyanítottam, hogy nem mindegyik egészen igaz. Adrian pultos. Megszokta, hogy mások sztorijait hallgassa. Természetes, ha némelyiket a sajátjaként próbálja előadni.

– A kollégiumi szobák már megteltek, amikor hívtam őket – válaszolom. – Már foglaltam szobát egy szállodában. – És még csak nem is azok közül, amelyeket az e-mailben ajánlottak, hanem egy messzebbit, Middletown határain kívül, ahová az Uber is drágább.

– Bakker! – sajnálkozik Adrian pontosan ugyanakkor, amikor Billie védekezve vágja rá:

– Csak nem hibáztathatod, hogy nem akar ott aludni?!

– Mire gondolsz? – kérdezi Adrian végtelennek tűnő csend után.

– Amb szobatársára… – kezdi Billie, de félbeszakítom:

– A volt szobatársaim is jönnek. Hadley és Heather. Remek lesz! Kér valaki desszertet?

Billie az ajkát csücsöríti. Tudja, hogy Adriannek nem beszéltem a harmadik szobatársamról, úgyhogy nem igazán tudom, merre akarja terelni a társalgást.

Ha a legfrissebb botoxinjekciói hagynák, most ráncolná a homlokát.

Félek, mit hoz fel legközelebb, de ekkor megpittyen a mobilja, és ez eltereli a figyelmét.

– Bassza meg! Anyám az. Azt mondja, Beckett nem hajlandó lefeküdni – hajtja fel a maradék borát. – Azt hiszem, ez volt számunkra a végszó. – Ryan egymáshoz szorított hüvelyk- és mutatóujjával írást imitálva a levegőben odahívja a pincért.

A pincér könyörületesen gyors. Billie Beckett-tel tárgyal a telefonján:

– Anyuci és apuci hamarosan otthon lesz, feküdj le szépen a nagyi kedvéért, édesem! – Én is ledöntöm az italomat, és ekkor pillantom meg őt. Persze valójában nem ő az. Sosem ő az. A szívem mélyén én is jól tudom, mégis a legkülönfélébb helyeken bukkan fel előttem.

Ha nagyon ki akar öltözni, nyári ruhát vesz nejlonharisnyával, és némi rúzst ken fel. Néz, miközben munkába bumlizom; kezét – fehér, akár a halak hasa – a maszatos metróablaknak nyomja, velem együtt száll ki a Bryant Parknál. Az irodaépület előcsarnokában jeges kávéval a kezében nézi, ahogy felliftezek a huszonnegyedikre, a Brighton Dame zsongó méhkasába, ahol bevégzem PR-os tucatcsajjá való átlényegülésemet. Tekintete, az a pillanat, amikor egymásba fúródik a pillantásunk, kettéhasítja a koponyámat. A kérdés, amelyet fel akar tenni: Miért?

A terapeuta, akihez szüleim az első év utáni nyáron küldtek, mondott valamit, amit sosem fogok elfelejteni.

– Traumán mentél keresztül – fűzte egymás után a szavakat, melyek kiejtéséért bőkezűen megfizették. – Azt kívánod, bár többet is tehettél volna. De talán azért félsz elengedni a dolgokat, mert nem tudod, különben mibe kapaszkodnál.

Titokban lenyűgözött, hogy mindezt mély hallgatásomból és bólintásaimból szűrte le. Az igazság azonban nem az volt, hogy nem vagyok hajlandó elengedni a dolgokat. Hanem hogy halálos szorításban markolom őket.

Bár sokkal többet tettem volna! – erősítettem meg. Ez volt az, amit hallani akart. A valóság azonban az, bár sokkal kevesebbet tettem volna.

– Amb! – szól rám Billie, miközben lesimítja a combja körül felgyűrődő csipkés szoknyát. – Hívj majd fel! Beszélnünk kellene.

Miután nagy ölelések közepette búcsút veszünk egymástól, a lány még mindig rám meredve, némán ítélkezve jön elő a mosdóból. Utálja a rúzsomat. Szerinte a vörös nem az én színem. És igaza is van. Mindig is az övé marad.