ALISON WEIR

KLEVEI ANNA

A hercegnő a portréról

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Anna of Kleve

Fordította: Sillár Emőke

Copyright © 2019, Alison Weir

Hungarian Translation © Sillár Emőke, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186904

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ANGLIA

A TUDOR KIRÁLYI HÁZ

KLEVE

LA MARCK HÁZ

Johnnak és Jónak, szívem teljes szeretetével.

És Beth-nek, köszönettel a nagylelkű segítségedért.

Első rész

Kleve hercegnője

1. fejezet

1530

Anna kinézett a kapusház ablakán, figyelte az alant begördülő hintót, és élvezte a testére feszülő új selyemruha simogató, érzéki érintését. Tudatában volt, hogy a szülei mit várnak tőle. Tizennégy éves korára el kellett sajátítania minden házias ügyességet, és meg kellett tanulnia, hogyan bűvölje el szülei vendégeit az erényeivel.

Vater – az apja, vagy III. Johann herceg, ahogy az alattvalói ismerték – minden nyáron elhozta a feleségét és a gyermekeit ide, a Schwanenburgba, a csodás palotába, amely egy meredek sziklás dombon magasodott, és uralta a fenséges Rajna folyót és Kleve szépséges városát. Ma egy rövid látogatásra hozzájuk érkezik Onkel Otho von Wylich, Anna nagybátyja, Gennep szívélyes nemes ura, és a felesége, Tante Elisabeth, aki soha senkinek nem hagyta elfelejteni, hogy ő I. Johann herceg unokája. Velük lesz Otho, a nagybácsi törvénytelen fia. Kleve hercegi udvarának erkölcsi fedhetetlenségéről szóló minden híresztelés ellenére szívesen fogadták ott a zabigyerekeket. Anna atyai nagyapjának, II. Johann hercegnek hatvanhárom volt belőlük; nem véletlenül kapta a „Gyerekcsináló” becenevet. Meghalt, amikor Anna hatéves volt, így a lánynak csak halvány emlékek rémlettek róla, ám bámulatos termékenységének élő bizonyítékai mindenhol ott nyüzsögtek körülötte az udvarban és Kleve előkelő családjaiban. Úgy tűnt, hogy Anna szinte mindenkivel rokonságban áll Kleve, Mark, Jülich, Berg, Ravensberg, Zutphen és Ravenstein egyesült hercegségeiben és megyéiben, amelyekben az apja uralkodott.

Johann herceg, mint mindig, pazar öltözéket viselt. Üdvözölte a vendégeit, amikor a hintójuk odagördült a kapusházhoz – sötét haja simára vágva, frufruja és szakálla csinosan megnyírva, tekintélyes alakja skarlát damasztba burkolva. Anna szeretettel nézte; a herceg imádta fitogtatni a nagyszerűségét. Parancsára a felesége és a gyerekei gazdag selymekbe öltöztek, és aranyláncokkal díszítették fel magukat. Anna sorban állt a fiatalabb testvéreivel, Wilhelmmel és Amáliával, akit a családban gyengéden Emilynek szólítottak. Vaternek és Mutternek nem kellett emlékeztetni a gyerekeiket, hogy hajoljanak meg, hiszen az udvariasságot már a bölcsőtől fogva beléjük verték. És azt sem volt szabad elfelejteniük, hogy Franciaország és Anglia királyainak a leszármazottjai, és V. Károlynak, a fenséges német-római császárnak, Vater hűbérurának az unokatestvérei. Annak, hogy ezt tudják, tükröződnie kellett minden cselekedetükben.

Amikor a fiatal Otho von Wylich kiszállt a hintóból, Anna szíve majdnem megszűnt dobogni. Számára ez az unokatestvér, aki két évvel volt idősebb nála, szinte Isten ajándékának tűnt, ahogy lelépett a macskakövekre. Oh, élvezet volt ránézni, hullámos, rakoncátlan gesztenyebarna fürtjeire és kiugró arccsontjára, erős állára, telt ajkára és vidám szemére. És a viselkedése is elbűvölő volt, ahogy mindenkit üdvözölt, kellő tiszteletet mutatva a ház urának és asszonyának, szinte minden esetlenség nélkül, ami pedig gyakran jellemezte a korabeli fiúkat. Amikor felemelkedett Anna előtt a meghajlásból, pusztító mosolyt villantott a lányra.

Annát már eljegyezték, szinte el is vették, és ez így volt már tizenegy éves kora óta. Amikor az emberek előírásosan fordultak hozzá, Madame la Marquise volt a megszólítása, mivel a jövendő férje Francis, Pont-à-Mousson márkija, Antoine-nak, Lorraine grófjának a legidősebb fia volt. Soha nem találkoztak – Anna még egy arcképet sem látott róla  –, és bár állandóan emlékeztették őt várható nagyszerű sorsára, a házasság gondolata még mindig elképzelhetetlennek tűnt a számára. A hozománya egy részét már kifizették, és Anna régóta várta, hogy megtörténjen az esküvő, amint Francis eléri a házasulandó tizennégy éves kort, még abban az évben.

Anna túl fiatal volt egy eljegyzési ceremóniához: beleegyezését belefoglalták a szerződésbe, amelyet az apja aláírt. Kérdés nélkül elfogadta a neki választott férjet, mivel csecsemőkora óta a kötelességére nevelték; de most, miután meglátta Otho von Wylichet, életében először azt kívánta, bárcsak ne ígérték volna el. Nem tudta levenni a szemét Otho lebilincselő mosolyáról.

Miközben küszködött, hogy elrejtse a tényt: világa épp most vett szinte földrengésszerű fordulatot, Vater átvezette vendégeit a pompás Lovagok Termén. Komoly, darabos vonásai felélénkültek, ahogy a dekoratív szobrokat mutogatta Othónak.

– Azt mondják, hogy ezt a termet Julius Caesar építette – jegyezte meg büszkén.

– Jól emlékszem a nagy ünnepségekre, amelyek itt zajlottak – mondta Tante Elisabeth.

Lassan áthaladtak a dísztermeken. Anna csak Othóra figyelt. Centikre állt tőle, és a fiú szeme rajta nyugodott.

– Ezeket a lakosztályokat a Loire menti nagy francia chateaux mintájára építettük – büszkélkedett Vater, és gyűrűkkel gazdagon díszített kezével a szép bútorok és faliszőnyegek felé intett.

Anna látta, hogy nagybátyja és nagynénje irigy pillantásokat váltanak. Úgy tűnt, hogy Mutter békésen nem vesz erről tudomást. Mindez a ragyogás nem volt más, mint az ő járandósága, mivel nagy örökösnőnek számított, és gazdag területeket és címeket hozott Vaternak. Kleve udvarát királyian, mégis alázatosan ékesítette, olyan tiszteletteljesen, ahogyan egy nőhöz illik. Mind ő, mind Vater szigorúan betartották az etikett bonyolult szabályait, amelyeket a hercegek fektettek le burgundiai őseik modorában. Az udvariasság és stílus ügyeiben Burgundia udvara vezette a divatos keresztény világot immár közel száz éve. Mutter és Vater új elképzeléseket is szívesen fogadott a Klevétől nem messze nyugatra eső Franciaország ragyogó udvarából, és a Rajnán felutazó látogatók segítségével északra törekvő Itáliából. Anna néha úgy érezte, hogy Vater udvara túl kifinomult és túl szabadgondolkozó Mutter ízléséhez; sokkal liberálisabbnak tűnt, mint amilyen Jülich udvara volt. De Mutter soha nem kritizálta azt, ami Klevében történt.

Amikor elértek a magánlakosztályokba, bort szolgáltak fel, a gyöngyöző elblinget, amelyet Vater rendszeresen hozott fel a folyón a Mosel szőlőskertjeiből. Onkel Otho és Tante Elisabeth fürgén elfogadták a serlegeiket. Szerencse, hogy nem este volt, mert az udvar szigorú szabályokat követett, és minden bort, még a hercegét is, kilenc órakor elzárta a Hofmeister, aki nagyon komolyan vette a kötelességeit.

Miközben kortyolgattak a legfinomabb velencei üvegserlegeikből, a felnőttek beszélgettek, először mereven, aztán fokozatosan felengedtek, a gyerekeik pedig csendesen üldögélve hallgatták őket. Anna nagyon is tudatában volt Otho jelenlétének, aki mellette ült.

– Édesapjának csodálatos palotája van – szólalt meg a fiú.

– Remélem, többet is látni fog belőle – válaszolta Anna. Sajnálta Othót, mivel semmi reménye nem volt, hogy akár egyetlen gyönyörű házat örököljön, bár nem a saját hibájából született törvénytelennek. – De biztos vagyok benne, hogy jól él Gennepben.

– Nem olyan jól, mint ahogyan ön él itt, Anna – mondta Otho, egy újabb pusztító mosollyal, és Anna el volt ragadtatva, hogy a nevét hallja a fiú szájából. – De szerencsés vagyok. Az apám és a mostohaanyám úgy bánnak velem, mint a törvényes fiúkkal. Tudja, nincs más gyerekük.

– De barátai vannak?

– Igen, és ott vannak a tanulmányaim és szeretetre méltó tanítóm. Egy nap majd meg kell találnom a saját utamat a világban, talán az egyházban.

– Oh, nem! – kiáltott fel Anna, mielőtt megállíthatta volna magát. – Úgy értem, biztosan boldogabb élete lehetne, ha valami mást csinálna.

Otho vigyorgott.

– Az élvezetekre gondol, amelyeket fel kell majd adnom – mondta, és pirulásra késztette a lányt. – Higgye el, én is gondolok rájuk. De nincs örökségem, Anna. Minden az egyik unokatestvéremé lesz, amikor az apám meghal. Mi mást tehetnék?

– Vater vagy dr. Olisleger, a kancellárja talál majd egy állást önnek itt, ebben biztos vagyok!

– Milyen kedves, Anna – mormolta Otho. Találkozott a szemük, és Anna mindent, amiben reménykedhetett, kiolvasott a fiú pillantásából. – Nem jut eszembe semmi, amit jobban szeretnék, mint Kleve udvarában lenni. Ez azt jelentené, hogy gyakrabban láthatom önt.

Anna lélegzete elakadt a szavaitól.

– Akkor megkérem apámat – ígérte.

Észrevette, hogy anyja enyhe homlokráncolással figyeli őket. Vater kezdett belemelegedni kedvenc témájába. Anna biztosan tudta, hogy hamarosan meghallja Erasmus nevét. A nagy humanista tudós Vater hőse volt, az a férfi, akit mindenkinél jobban csodált, és akinek a tanácsát kikérte vallási ügyekben.

– Erasmus azt mondja, hogy az egyház nem a pápa, a püspökök és a papság – jelentette ki a herceg. – Hanem az egész keresztény emberiség.

Tante Elisabeth kétkedve nézett, Mutter arckifejezése kifürkészhetetlen maradt. Anna tudta, hogy vallási ügyekben Mutter nem ért egyet a férjével. Lévén olyan hithű, mint egy apáca, talán összerezzent belülről, amikor meghallotta, hogy a szentatyát Rómában leírták, mintha nem volna semmi jelentősége.

– Erasmus általános békét és toleranciát prédikál – folytatta Vater elmerülten. – Ennél magasztosabb eszme nem létezhet. Ez inspirálja azt, ahogyan élek, ahogyan a hercegségemet kormányzom, és ahogyan a gyermekeimet nevelem.

–  Ez magasztos eszme – állapította meg Onkel Otho  –, de veszélyes. Még ha nem is szándékosan, de Erasmus bátorítja azokat, akik támadják az egyházat. Ettől már csak egy kis lépés Luther Márton eretnekségéig.

– Luther sok tekintetben igazat mond – ellenkezett Vater. – Tényleg vannak visszaélések az egyházon belül, és ezeket helyre kell hozni.

– Az uram betiltotta Luther munkáit – szólt közbe Mutter gyorsan.

–  Igen kétszer is betiltottam – erősítette meg Vater. – De néhány tiltakozása az egyház ellen megalapozott. Senkinek sem kellene papoknak fizetni azért, hogy megbocsássák a bűneiket, és megmentsék őket a purgatóriumtól, és helytelen, hogy az egyház hercegei luxusban élnek, amikor a mi Urunk egyszerű ács volt. De öt szentséget megtagadni egyenesen eretnekség.

– A vejed nem értene egyet veled – válaszolta Onkel Otho.

–  Saxonia választófejedelme extrém nézeteket vall – mondta Vater fájdalmas pillantással  –, és attól félek, megfertőzte velük Sybillát, hiszen egy feleségnek követnie kell a férjét.
A választófejedelem azt akarja, hogy csatlakozzam a német lutheránus hercegek Schmalkaldi Ligájához, de ezt soha nem fogom megtenni.

–  De hiszen házasság útján szövetségre léptél a választófejedelemmel – tartott ki Onkel Otho. – Hozzá vagy kötve a Ligához, akár akarod, akár nem.

Most Mutteren volt a sor, hogy fájdalmasan nézzen. Biztosan minden hitével szembe ment, hogy lányát egy protestánshoz adták.

Úgy tűnt, vita kerekedik, de éppen akkor négyet kondult a harang a Johannisturm tetején a belső udvarban, és Mutter megragadta az alkalmat. Anna kitalálta, hogy nem szeretné, ha az ivadékai további lejárató nézeteket hallanának az egyházról és az igaz hitről, amelyben nevelte őket.

– Gyerekek – kezdte vidáman  –, miért nem mutatjátok meg Otho unokabátyátoknak a kastély többi részét?

A fiatalok mind talpra ugrottak, Anna titokban örvendezett.

– Örömmel megtesszük – mondta a tizenhárom éves Wilhelm komolyan.

Anna tudta, hogy Otho hamarosan leckét kap a Schwanenburg építészetéből és Kleve dicsőséges történetéből – és igaza lett. Ahogy visszatértek a dísztermeken át, Wilhelm, aki minden erénnyel rendelkezett, kivéve a humorérzéket, az alázatosságot és a mások iránti empátiát, elkezdett lelkesen mesélni arról, hogy itt született a Schwanenburgban, és milyen gazdag és virágzó a hercegség.

– Apánkat Békés Johannak hívják, mert olyan bölcsen uralkodik – dicsekedett. – Amikor elvette anyánkat, ő Jülichet és Berget hozta neki, és négyezer mérföldre nyúló földeket. Amikor én leszek Kleve hercege, mindezt megöröklöm, és olyan bölcs leszek, mint az apám.

Anna látta, hogy Otho elnyom egy mosolyt.

– Otho nem azért jött, hogy mindezt végighallgassa, öcsém – mondta. – Gyönyörű nap van, és téged felmentettek a délutáni óráid alól. – Othohoz fordult, és érezte, hogy elönti a forróság. – Volna kedve felmenni a Schwanenturmba? Csodálatos onnan a kilátás, és mindent elmesélhetek Lohengrin legendájáról.

–  Túl meleg van, hogy felmásszunk azon a lépcsőn – tiltakozott Emily, és rózsabimbó ajka megvetőn legörbült.

– Emily, micsoda lusta kutya vagy – sóhajtott Anna.

– De én nagyon szeretném megnézni a kilátást! – közölte Otho, csillogó szemét még mindig Annán tartva –, és a mozgás jót fog tenni nekünk.

– Szerintem Otho jobban szeretné a Spiegelturmot látni – folytatta Wilhelm, mintha Otho meg se szólalt volna. –
A hercegi archívum a legérdekesebb.

– Oh, Wilhelm, mindig az van, amit te akarsz! – kiáltotta Emily.

–  Majd később elviheted oda Othót – mondta Anna határozottan. – De először a Schwanenturmot akarja látni.

–  Akkor oda te vidd fel – rendelkezett Wilhelm. – Én megyek és megkeresek néhány dolgot, amit meg akarok mutatni neki.

– Veled jövök – közölte Emily. – Segíthetek megtalálni őket.

–  Csak arról van szó, hogy túl lusta vagy a lépcsőmászáshoz – kötekedett Wilhelm, és egyáltalán nem látszott túl boldognak a kilátásától, hogy a tizenkét éves húgát társaságnak kapja.

–  Jöjjön – mondta Anna Othónak. – Hadd civakodjanak.

Elvezette a fiút, mielőtt Wilhelm megállíthatta volna őket. Annának soha nem volt még ilyen szerencséje. Az életét szabályok, rituálék, varrás és az anyja soha véget nem érő ébersége irányították, és a lehetőség, hogy egy kis ideig egyedül lehet ezzel a végtelenül jóképű fiatalemberrel, a legvadabb képzeletét is felülmúlta. Hihetetlen volt, hogy ez ilyen könnyen felkínálkozott neki, anélkül, hogy bármi erőfeszítést kellett volna tennie. Menekülés volt ez, amelyet Mutter valószínűleg helytelenített volna, mivel állandóan azt hangsúlyozta, hogy egy ifjú hölgy nem maradhat egyedül egy férfival, nehogy csorba essen a hírnevén. Azt soha nem magyarázta el pontosan, hogy mi történhet, bár nyilván valami rettenetes dologról lehet szó. De Otho biztosan nem számít? Hiszen családtag, és alig idősebb Annánál.

A fenséges Schwanenturm fölöttük magasodott, szögletes árnyéka a macskaköves udvarra vetült. Anna szédülten érezte, hogy Otho egy lépésre mögötte sétál. Örült, hogy az új vörös selyemruháját vette fel, amelynek arany vállfűzőjét igazgyöngy hurkokkal hímezték ki. Gyönyörűnek érezte magát egy ilyen ruhában, szőke haja lazán omlott a hátára. Sybilla arcképe a választófejedelmet rabul ejtő vágott szemét és hosszú arany fürtjeit fitogtatta, ő számított a család szépségének, ebben mindenki egyetértett; de Anna most örömét lelte a gondolatban, hogy ő is tud vonzónak látszani.

Az őrök az ajtónál vigyázzba vágták magukat, ahogy közeledtek.

– Az ősöm, Adolf herceg építette ezt a tornyot – magyarázta Anna és meglökte a nehéz ajtót.

– Engedje meg, majd én – vette át a súlyt Otho.

Anna előre ment, felemelte gyönyörű szoknyáját, ahogy felfelé haladt a lépcsőn.

– A régi torony összeomlott úgy száz évvel ezelőtt – folytatta. Idegességét megpróbálta a tények özöne mögé rejteni. – Adolf herceg újjáépítette, sokkal nagyobbra, mint amilyen volt.

–  Ez tényleg magas! – vélte Otho. – Ezek a lépcsők örökké tartanak. Pihenjünk meg egy kicsit?

Anna megfordult a lépcsőn, és azt látta, hogy a fiú elragadtatva néz fel rá.

– Ön nagyon csinos – mondta  –, ez a ruha nagyon illik önhöz.

Szeme elismerően vándorolt a lány karcsú derekától a bársony vállfűző alatt domborodó kebléig.

Anna, elbűvölve a dicséretétől, lemosolygott rá. Nem bírt magával. Tudta, nem volna szabad megengednie Othónak, hogy ilyen bizalmas dolgokat mondjon neki, és magának, hogy elfogadja őket. Ám majd szétrobbant az örömtől, és nem volt elég akaratereje, hogy elsétáljon, vagy tönkretegye a pillanatot.

Kissé kifogytak a lélegzetből, mire felértek a torony tetején lévő tornyocskába vezető utolsó lépcsősoron, és beléptek egy keskeny, ritkán bútorozott szobába, amelynek mindkét végén ablak nyílt. A török szőnyeg biztosan egy vagyonba került a maga idejében, de már teljesen elkopott. Anna odament a folyóra néző ablakhoz. Alatta Kleve városa terült el, piros tetők és hegyes tornyok szövevényével.

Otho közvetlenül mögötte állt.

– Szép látvány – mondta, ahogy átnézett Anna válla fölött.
A lány érezte a leheletét a fülén. – Akkor meséljen Lohengrinről. – Hangja szinte simogatott.

Anna megpróbált a legendára összpontosítani, amelyet ígéretéhez híven el akart mesélni, de az eszét túlságosan lefoglalta egy furcsa, szédítő érzés. Ez volna a szerelem? Látta, hogy a szülei milyen mélyen szeretik egymást, és azt is megtudta, amikor a hölgyek és a szobalányok pletykálkodását hallgatta, hogy a szerelem valami őrültség is lehet, amelytől az emberek úgy viselkednek, mint a bolondok, mintha elvesztették volna a józan eszüket. Képes az embereket végtelenül boldoggá, vagy kétségbeesetten szomorúvá tenni. És most, ahogy ott állt ebben a poros kis szobában, életében először egyedül egy fiatalemberrel, megértette, mit jelent erősen vonzódni valakihez. Csodálatos érzés volt, és rémisztő is, mintha valami rendkívüli és veszélyes dolog felé űznék, és nincs ereje, hogy megállítsa magát.

Pedig muszáj! Hamarosan férjes asszony lesz, és úgy nevelték, hogy teljes lojalitással viseltessen jövendő férje iránt.

– Tudja, miért nevezik ezt hattyútoronynak? – kérdezte Othótól, kényszerítve magát, hogy összeszedje a gondolatait és beszéljen. – Feltételezem, nem sokat hall Kleve legendáiról Limburgban.

– Anyám sokszor mesélt nekem történeteket kiskoromban – válaszolta a fiú  –, de a legtöbbet elfelejtettem.

–  Fölöttünk, a tornyocska tetején van egy szélkakas – mesélte Anna, egy kicsit kifogyva a lélegzetéből. – Hattyú a formája, amelyet Kleve régi grófjai a címerükbe vésettek a hattyú lovagja, a titokzatos Lohengrin tiszteletére. Nézzen ide. – Megfordult, és kihúzott a vállfűzőjéből egy zománcozott függőt. – Ez az én személyes jelképem. A két fehér hattyú az ártatlanságot és a tisztaságot jelenti.

Otho megfogta Anna kezét, ahogy előre hajolt, hogy belenézzen a lány tenyerébe. Hirtelen könnyedén megcsókolta a csuklóját. Annát valami csodálatos érzés fogta el.

Nem volt teljesen bolond – még nem. Arra tanították, hogy egyetlen erkölcsös nő sem hagyja, hogy egy férfi megcsókolja, amíg nem tette eljegyzett menyasszonyává. Visszahúzta a kezét, és Otho felegyenesedett. Anna hangja kicsit reszketett, amikor folytatta a történetet.

– Lohengrin csónakját két fehér hattyú húzta, amikor réges-régen a Rajnán hajózott, hogy felkeressen egy Elza nevű grófnőt Klevében. Elza teljesen kétségbe volt esve, mert meghalt a férje, és egy zsarnok megpróbálta elorozni a helyét úgy, hogy házasságra kényszerítette a grófnőt. Lohengrin a segítségére sietett. Megdöntötte a zsarnok hatalmát, és elvette Elzát.

Otho szeme ragyogón mélyedt a lány tekintetébe.

– Ha olyan gyönyörű volt, mint egy másik klevei hercegkisasszony, akit megemlíthetek – akkor leveszem a kalapom Lohengrin előtt.

Hangja egy kicsit reszelősen szólt. Anna hirtelen nagyon forrónak érezte az arcát. Fogalma sem volt, hogyan válaszoljon egy ilyen bókra.

– Nagyhírű hős volt – mondta, és próbált normálisan viselkedni. – De az esküvőjüket követő nap megígértette Elzával, hogy soha nem kérdezi meg a nevét és a származását. Sem Elza, sem senki más nem tudta, hogy a Szent Grál egyik lovagja,
és gyakran teljesít titkos küldetéseket. A grófnő beleegyezett, és boldogan éltek együtt, és három szép fiúk született. Ők voltak az őseim.

– Most azt fogja mondani nekem, hogy aztán minden elromlott.

– Így van. Elza mindenképpen szerette volna tudni, hogy nagy örökség vár-e a fiaira az apjuktól. Képtelen volt visszafogni magát, és feltette a kérdést, bár kezdetben megesküdött, hogy soha nem fogja megkérdezni. Amikor ezt megtette, Lohengrin kétségbeesett. Kitépte magát az asszony karjából, és elhagyta a kastélyt – ezt a kastélyt. És ott, a folyón várt rá a két hattyú a csónakkal, amelyik annak idején Klevébe hozta. Elvitorlázott rajta, és soha többé nem látták.

Otho a fejét ingatta, szeme fogva tartotta Anna tekintetét.

– És mi történt Elzával?

– Annyira lesújtotta a bánat a vesztesége miatt, hogy belehalt. Végtelenül szerette Lohengrint.

Most először kezdett derengeni Annának, milyen szörnyű lehetett Elza vesztesége. Ez a felfedezés nyilván világosan meglátszott az arcán, mert Otho, minden bevezetés nélkül előre lépett, átfonta a karjával és magához húzta. Mielőtt Anna megállíthatta volna, ajkát a lányéra tapsztotta, és nyelvével megérintette Anna nyelvét. Ez a legfurcsább érzés volt, egyszerre csodálatos és visszataszító. Anna még álmában sem gondolta, hogy ilyen lehet a csókolózás, de tudta, hogy helytelen ilyet tenni. Mit gondolnának a szülei róla?

– Nem! – mondta, és elhúzódott.

Otho szorosan tartotta az ölelésében.

– De igen! – lihegte. – Kérem, ne tagadja meg tőlünk ezt az örömet! Nem okozhatok bajt. Ettől nem kell félnie.

– Gyerekem lehet -tiltakozott Anna, és meglepődött, amikor a fiú felnevetett. – De lehet – figyelmeztetett. – Lowe mama mondta, hogy a csókolózás bébikhez vezet.

–  És ki az a Lowe mama? – kérdezte Otho, és az orrát Annáéhoz dörzsölte, miközben a lány fél szívvel megpróbálta kiszabadítani magát.

– A dajkám.

– Hát nem sokat tud. Csókolózásból nem lehet gyereke. Ez ártalmatlan. És ön élvezte. Meg tudom mondani.

Még mindig szorosan fogta Annát, és olyan lefegyverzőn vigyorgott rá, hogy a lány úgy érezte, a térde kocsonyává olvad. Elbűvölő volt ilyesmiről beszélni egy férfival.

Otho újra megcsókolta, most kedvesen, gyengéden, aztán lehúzta Annát a szőnyegre, csókolta a szemét, és simogatta a haját. Keze máshol kalandozott, és a csodálatos érzések, amelyeket Annában keltett, kikapcsolták a vészcsengőt a lány fejében. Hiszen Otho azt mondta, hogy semmitől sem kell félnie, és Anna hitt neki. Vendég volt az apja házában – egy jól nevelt fialatember, akire számíthatott, aki tudta, hogyan kell viselkedni. És egyre erősödő, lázas izgalom érződött benne, amely átragadt a lányra.

– Oh, Anna! – mormolta a fiú, tekintetét Annán tartva, miközben a lány haját az ujjai körül csavargatta, és a lélegzete egyre gyorsabb és reszketőbb lett. – Engedje meg, hogy szeressem! Nem fogom bántani.

Ajka újra a lányéra tapadt, most nagyobb szenvedéllyel, aztán lenyúlt, félrehúzta a gyönyörű selyemszoknyákat és inget, és – Anna döbbenetére – simogatni kezdte a lány intim testrészeit. Anna nem állt ellen: túlságosan elmerült az érzésekben, amelyekről soha nem is álmodott.

– Mintha ajka lenne itt – suttogta Otho, nyelvével simogatva Anna száját –, itt van, ugyanabból a célból.

Ujjhegyei ritmikusan mozogtak, egyre merészebben fedezték fel a lány testét, és Anna érezte, hogy a legcsodálatosabb gyönyör növekszik benne. Nem volt megdöbbentő, csupán meglepő, hogy milyen keveset tud a saját testéről – és nem érzett szégyent. Hát itt van, az őrültség, amelyről a nők beszéltek!  Élt egyáltalán eddig?

Ami ezután következett, végtelenül csodálatos volt, és Anna minden további érvelés nélkül megadta magát neki, mivel képtelen volt józanul gondolkozni. Egy kis fájdalom – aztán felszállt a mennybe. Ahogy az élvezet fokozódott, érezte, hogy Otho teste görcsbe rándul. A fiú felkiáltott, és ahogy lassan megnyugodott Annán, és Annában, miközben szorosan tartotta őt és a szerelem összefüggéstelen szavait mormolta, a lányt a megállíthatatlan elragadtatás hulláma öntötte el, amely egyre csak erősödött és erősödött, amíg Anna úgy érezte, hogy elájul.

Ott feküdt döbbenten, Otho pedig odafordult, hogy szembenézzen vele, és mosolygott.

– Élvezte a csókolózásunkat, Anna?

A lány bólintott, és arra gondolt, milyen gyönyörű Otho szeme.

– Oh, édes Anna – mormolta Otho, ajkával a lányén – imádta, ugye? Éreztem.

– Igen – lehelte Anna. – Nem is álmodtam, hogy létezhet ilyen gyönyör.

Ott feküdt a fiú karjában, üdvözülten, és szerette volna meghosszabbítani a pillanatot, ameddig csak lehet.

– Isten ezt szánta a férfiaknak és nőknek! – mosolygott Otho.

–  Nem volt helytelen, ugye?

Anna esze kezdett visszatérni, és vele együtt a tudat, hogy valami tiltott dologban volt részes.

– Persze, hogy nem. – Otho elengedte és felült, hogy befűzze a nadrágját. – De legyen ez a mi titkunk. A szüleink nem értenék meg. Ők úgy gondolják, hogy az ilyen élvezeteket a házasságra kell tartogatni, de én nem látok semmi rosszat abban, ha már előbb is kipróbáljuk.

Annát kezdte elfogni a bűntudat. Elsodorta az őrültség hulláma, megszegte a szabályokat, amelyeket az anyja belé vert. De olyan csodálatos volt! Akkor miért érezte a rémület lopakodó szorítását? Rájött, attól fél, hogy kiderül. Ez minden. Hogy bánhatna meg valamit, ami ekkora örömet okozott neki?

– Összeházasodhatunk, Anna? – kérdezte Otho, és vágyakozva nézett rá.

– Oh, nagyon szeretném! – kiáltotta a lány. – De már elígértek Lorraine gróf fiának.

Hangja megakadt a torkában. Otho rámeredt.

– Ezt nem tudtam.

– Én nem akarom – rázta a fejét Anna  –, de az apám eltökélte, hogy szövetségre lép Lorraine-nel.

Megkésve rájött, hogy amit Othóval tett, azt a házasságra kellett volna tartogatnia; ellopták, ami jog szerint Francisnak járt.

– A jegyességeket fel lehet bontani – mondta Otho.

Anna a fejét ingatta.

– Kétlem.

Érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe, és tudta, hogy a kétségbeesése egyértelműen az arcára van írva. Felállt, rendbe szedte magát, és elindult az ajtó felé.

– Hova megy, Liebling? – kérdezte Otho, és rémülten nézett rá.

– Vissza kell mennünk. Túl sokáig elmaradtunk.

Otho ismét a karjába vonta és megcsókolta, hosszan és vágyakozva, nem hagyott kétséget az érzései felől. Most már egymáshoz tartoznak, és ezt semmi nem változtathatja meg: ajka ezt mondta a lánynak. Anna fuldoklott az érzésekben. Szerette volna, ha a pillanat örökké tart, de erőszakkal elszakította magát. Nem mert tovább egyedül maradni a fiúval.

– Szeretem, Anna – hallotta Otho suttogását.

Nem vett tudomást a fájó érzésről a lába közt, lesietett a lépcsőn, reményvesztetten, arra vágyva, hogy kisírhassa
a bánatát a szobájában, ahol tiszta víz, szappan és törölközők várják, hogy eltüntesse bűnössége minden nyomát, és levehesse a ruhát, amelyre olyan büszke volt, de amely most annak a foltjait viselte, hogy kiesett a kegyelemből. Othónak igaza van. Titokban kell maradnia annak, ami köztük történt; azon kívül Anna nem is ismerte a szavakat, amelyekkel leírhatná a történteket. Ha a szülei rájönnének, őt hibáztatnák. Először is nem lett volna szabad egyedül maradnia Othóval, arról nem is beszélve, hogy hagyta magát megcsókolni, és lefeküdt vele. Azt mondanák, hogy a fiú megbecstelenítette, egy klevei hercegkisasszonyt, amikor vendég volt az apja házában. De nem így történt! Szívesen lefeküdt vele – és eksztázisban volt. Otho azt mondta, hogy szereti, és házasságról beszélt – de soha nem tartozhatnak össze. Ismét könnyek gyűltek a szemébe, amikor kilépett a toronyból. Imádkozott, hogy az őrök ne vegyék észre az elkeseredését.

– Anna? – kiáltott mögötte Otho. – Jól van?

– A Spiegelturm arra van – szólt vissza a lány elakadó hangon. – Várni fognak önre. Mondja meg nekik… Mondja meg nekik, hogy fáj a fejem, és elmentem lefeküdni.

Otthagyta Othót, és elsietett a szobájába. Szerencsére üres volt. Lowe mama a szokásos délutáni szundikálását élvezte.

Anna sírva kifűzte a pruszlikját és a ruhaujjait, és hagyta, hogy a ruhája a földre essen, aztán vizet öntött a kancsóból a mellette álló mosdótálba. Miközben sikálta magát, észrevette, hogy vér szennyezi a pamutingét. Vajon ez a havi csapás, amelyre Mutter figyelmeztette? Amikor Anna megkérdezte, hogy miért kell a nőknek véreznie, Mutter egyszerűen azt mondta, hogy ez Isten akarata, és Anna majd többet is megtud róla, amikor közeleg az esküvője. Anna azon tűnődött, vajon köze van-e ennek ahhoz, amit ma művelt.

Inget váltott, és a piszkosat beáztatta a tál vízbe. Mit csináljon a ruhával? Vér volt annak a bélésén is, úgyhogy fogta a nedves rongyot, amelyet mosdáshoz használt, és dörzsölni kezdte a foltot. Az hamarosan majdnem eltűnt; ha valaki nem kereste, nem vette észre. Belefektette a nedves ruhát a ládába, és felvett egy másikat, egy bíborral szegett krémszínű selymet. Aztán megvizsgálta magát a tükörben, ellenőrizte, nem látszik-e rajta, hogy sírt. Szeme kicsit vörös volt, de ezt a fejfájás számlájára lehetett írni. És ez igaz is volt, tényleg fájt a feje a szerelem, a bűntudat és a kétségbeesés terhétől, amelyet most cipelt.

Amikor a toronyban lévő harang mindenkit vacsorára hívott, lesietett a lépcsőn, és időben érkezett az ebédlőbe. Vater nem tűrte a pontatlanságot.

Otho már ott volt, Onkel Otho és Tante Elisabeth társaságában. Anna szeretett volna a karjába repülni, de ráparancsolt magára, hogy kerülje a fiú pillantását, miközben érezte, hogy Otho élénken keresi a szemét. Senki nem találhatja ki a köztük megbújó titkot.

– Jobban van a fejed, drágám? – kérdezte Tante Elisabeth.

– Sokkal jobban vagyok, köszönöm – válaszolta neki Anna.

– Ruhát váltottál, gyermekem – állapította meg Mutter.

– Túl melegem volt a másikban.

Imádkozott, nehogy Otho elárulja őket egy meggondolatlan szóval vagy pillantással. Mutter éles megfigyelő volt.

Az étkezés megpróbáltatást jelentett, és Anna küszködött, hogy normálisan viselkedjen, és megegye a kitűnő pontyot és disznósültet, amelyet felszolgáltak neki. Gondolni sem mert arra, hogy mi történt korábban, nehogy az arca lángba boruljon és elárulja. Nem volt könnyű, mivel Otho veszélyesen közel ült hozzá. Annyira jóképű volt, és Anna gyomra görcsölt a szerelemtől és a vágytól. Minden erejére szüksége volt, hogy úgy viselkedjen, mint általában. Nem érezte, hogy bárki észrevett volna valami rendelleneset.

Vacsora után megérkeztek a herceg zenészei a trombitáikkal, lantjaikkal és hárfáikkal. Mutter mindig hárfamuzsikát hallgatott, ha tehette; ez volt a kedvence, és amikor az utolsó akkord elhangzott, megajándékozta a zenészeket ritka mosolyainak egyikével.

– Bárcsak táncolhatnánk – mondta Emily vágyakozva  –, vagy énekelhetnénk.

Mutter a homlokát ráncolta.

– Drága gyermekem, tudod, hogy szemérmetlenség, ha egy nő táncol vagy énekel a nyilvánoság előtt.

– Tudom – motyogta Emily bánatosan  –, de annyira szeretem a zenét és a táncot.

Tante Elisabeth elítélőn nézett rá.

– Tőlem örökölte a zene szeretetét – mondta Mutter.

Elisabeth halványan mosolygott.

A férfiak politikáról beszéltek.

– A császárnak ambíciói vannak. Magának akarja Guelders hercegségét – mondta Vater. – De Anna jegyese fogja megkapni. – Anna látta, hogy Otho arca elsötétül, de apja zavartalanul folytatta. – Károly hercegnek nincs gyermeke, és Francis, az unoka-unokaöccse fog örökölni utána. Nekem magamnak is igényem van Gueldersre, de lemondtam róla az eljegyzési szerződés részeként; megelégszem azzal, hogy a lányom lesz Guelders hercegnője.

Anna küzdött, hogy megőrizze a nyugalmát. Ő egészen biztosan nem volt elégedett ezzel a kilátással. A Francisról általa alkotott képzeletbeli arc egy udvarias, mosolygó fiúból egy akadékoskodó, gyanakvó férfivá változott.

– Tehát a császár is igényt tart Gueldersre, igaz? – kérdezte Onkel Otho.

– Igen, az anyján keresztül – mondta neki Vater. – De ha erőlteti, készen állunk a fogadására. Lehet, hogy Kleve a német-római császárság része, ugyanakkor Germánia egyik vezető fejedelemsége. Nem fogjuk hagyni, hogy a császár diktáljon nekünk. Megvédjük a függetlenségünket. Saját udvaraink és saját hadseregünk van, és én ellenőrzöm a külpolitikánkat.

Wilhelm élénken figyelt.

– De Károlynak nagy a hatalma. Harc várhat rád – jegyezte meg Onkel Otho.

– Ah, de lehet, hogy háborút robbant ki Angliával, ha Henrik király továbbra is megpróbál elválni ő császári fensége nagynénjétől, Katalintól, hogy elvegyen egy kurtizánt. Számítok rá, hogy Károlyt ez túlságosan lefoglalja, és mivel a törökök a keleti határait fenyegetik, nem fog Gueldersszel foglalkozni. Megvannak az eszközeim, hogy egy erős hadsereget toborozzak. – A herceg elhallgatott, amíg egy szolga megtöltötte a serlegét. – Tudod, egyszer találkoztam Anglia Henrik királyával. Nyolc évvel ezelőtt meglátogattam a királyságát a császár kíséretében.

– Milyen volt, Vater? – kérdezte Wilhelm.

–  Jóképű. Bombasztikus. Eltelve az új címétől. A pápa éppen akkor nevezte ki a Hit Védelmezőjének, mert írt egy könyvet Luther Márton ellen.

A beszélgetés vég nélkül folytatódott. Nem volt semmi remény, hogy Anna szót válhasson Othóval, mivel Wilhelm és Emily kettejük között ült, és most, pontban kilenc órakor megérkezett a Hofmeister, hogy elvigye a bort, jelezvén, hogy ideje visszavonulni. Tilos volt az udvaroncoknak tovább fennmaradni, kártyázni, inni, vagy akár csak csevegni, és Vater szeretett jó példát mutatni.

Mindenki jó éjszakát kívánt a többieknek. Ahogy Anna elhagyta a szobát, érezte, hogy egy kéz hátulról az övére kulcsolódik, és valamit a tenyerébe rejt. Megperdült, és látta, hogy Otho vágyakozva néz rá. Szerencsére úgy tűnt, hogy senki nem vett észre semmit, és Anna továbbsétált, ki az ebédlőből, hogy megkapja szülei áldását, aztán felsiessen a szobájába.

Csak ott nyitotta ki a kezét. Egy fecni damasztba kötött kis csomagot tartott; egy piros zománcgyűrűt talált benne. Levél is volt mellette. „Édes Anna, kérem, fogadja el nagyrabecsülésem eme kis jelét. A családom címerében van egy piros gyűrű, ezért ez értékes a számomra. Remélem, viselni fogja, és kedvesen gondol majd hű szolgájára.”

Otho nekiadta a számára értékes gyűrűt! Bárcsak ez az eljegyzési gyűrűje volna! De még így is, hogy nem az, az örök szerelmet szimbolizálja.

Nem merte megtartani a levelet; bár összetört a szíve, de apró darabokra tépte, és kidobta az ablakon. A gyűrűt elrejtette egy laza padlódeszka alá a hálószobája sarkában.

Amikor von Wylichék távoztak két nappal később, Anna őrlődött a bánat, hogy istenhozzádot kell mondania Othónak, és a megkönnyebbülés között, hogy nem kell tovább kivédenie a fiú elszánt, titkos kísérleteit, hogy beszélhessen vele. Amikor Otho elment és magával vitte a leleplezés félelmét, Anna el tudta engedni magát, azt hajtogatta, hogy nem szabad rá gondolnia a józan ész kedvéért; és az apját sem merte megkérni, hogy adjon Othónak munkát az udvarban, nehogy nyilvánvaló érdeklődése a fiú ügyei iránt kellemetlen kérdésekhez vezessen. Ennek ellenére elviselhetetlenül nehéz volt visszavenni a napok végtelen rutinját, amelyeket ő és Emily nagyrészt anyjuk lakosztályaiban vészeltek át, a nők között. A közös hálószobájukban töltött éjszakákat kivéve, ritkán voltak egyedül.

Wilhelm szerencsésebb volt. Hétéves korától kezdve kitűnő oktatásban részesült Vater tudós kancellárja, Herr Heresbach részéről, akit maga Erasmus ajánlott. Wilhelm szüntelenül dicsekedett, hogy Erasmus dedikált neki egy könyvet, amikor még csak ötéves volt. Már folyékonyan beszélt latinul és franciául, míg Anna és Emily csak németül tudtak. Mutter nem hitt a nők oktatásában azon túl, hogy megtanítják őket írni-olvasni.

– Szemérmetlenség, hogy előkelő hölgyek tanultak legyenek – mondta gyakran. – Nem szükséges, hogy ti, lányok, bármilyen más nyelven beszéljetek.

Anna nem tudta elképzelni az anyjáról, hogy valaha átadta volna magát a szenvedélynek, amelyet ő megtapasztalt. Mutter, akire Anna feltűnően hasonlított fizikailag, de sok másban nem, túl méltóságteljes, túl higgadt, túl istenhívő volt. Szinte állandóan szemmel tartotta a lányait. Még akkor is, amikor Anna és Emily csak sétáltak a friss levegőn, némi távolságból követte őket a hölgyeivel.

– Soha nem vagyunk távol a kötényétől! – morgott Emily, miközben Mutter figyelte őket, ahogy fel-alá sétáltak a kertben, és Anna érezte, hogy most még jobban berzenkedik az ilyen éberség ellen.

–  A hercegnő bölcs hölgy – korholta őket Lowe mama, amikor, már a házban, a nővérek panaszkodtak Mutter szabályai miatt. – Ritkán látni olyan anyát, aki ennyire szigorúan vigyáz a gyerekeire.

Lowe mama szintén nagyon méltóságteljes volt, minden dundisága, almapiros orcája és a füleire szorosan rátekert hajfonatai ellenére. Anna és Emily kétséget kizáróan tudták, hogy Lowe mama szereti őket, de összejátszott Muterral, hogy szerénységre, szemérmességre és alázatra szoktassa őket. Minden, amit az anyjuktól és a dajkájuktól tanultak, azt a célt szolgálta, hogy hercegek jövendőbeli erkölcsös feleségeivé formálja őket; és ha letértek a számukra kijelölt keskeny ösvényről, vagy ábrándozásra adták a fejüket, nos, akkor Mutter és Lowe mama biztosan lefoglalták őket és elvonták a figyelmüket vallási ájtatossággal vagy hímzéssel. Isten őrizzen, imádkozott Anna, hogy valaha megtudják, milyen mértékben nem felelt meg az elvárásaiknak!

– Apácákhoz kell hasonlítanotok – parancsolta Mutter újra, meg újra.

Hajlamos volt kis prédikációkat tartani nekik, ahogy ott ültek a tűjükkel öltögetve. Már eltelt egy hét, mióta a vendégeik távoztak, és Anna némi rémülettel gondolt arra, nem vette-e észre az anyja, hogyan reagált Othóra. – Meg kell tanulnotok parancsolni a szemeteknek. Soha ne hagyjátok, hogy elkalandozzon oda, ahova nem szabad eltévednie. Legyenek a mozdulataitok és az arckifejezésetek diszkrétek.

Még ha Mutter észre is vett valamit, nem tudhat mindent, nyugtatta Anna magát, elnyomva a bűntudatot, amely megállás nélkül gyötörte. Még mindig meglepte, hogy ennyire nem hatott rá Mutter tréningje. Parancsolni a szemnek? Hiszen semminek nem parancsolt! Nem érdemlem meg, hogy férjhez menjek, mondta magának boldogtalanul. Nem érdemlem meg a családom szeretetét. Ha tudnák, mi vagyok valójában, megvetnének, ahogy megérdemlem.

Egy szót sem szólt a boldogtalanságáról. Meg kell tartania a titkát, némán kell elviselnie az örömét, bánatát és bűntudatát – ez a büntetése.

Most több elfoglaltságra vágyott. Napjai az imádságok, hímzés, szövés, főzés és egy nagy háztartás vezetésére való felkészítés mókuskerekében teltek. Legalább zenét mindig lehetett hallgatni; ugyanakkor a zenélést és éneklést illetlennek tartották az udvarban. Emily okosan megkerülte ezt a szabályt. Volt egy lantja az ágya alá rejtve, a begyűrt holmik kuszaságában, amelyet halkan pengetett éjszaka vagy néhány ellopott pillanatban, és örökké a dalok szövegét firkálta le, amelyeket ő maga szerzett. De Annából hiányzott a húga vakmerősége és bátorsága; amellett nem tudott hangszeren játszani, énekhangja meg végképp nem volt.

Úgy tűnt, hogy a világa örökre a kastély és a kápolna határaira fog korlátozódni, bár néha megengedték neki és Emilynek, hogy vendégeket fogadjanak vacsorára a herceggel és a hercegnővel, mert Klevében a szülők arra nevelték a lányaikat, hogy jó háziasszonyok legyenek. A vendégek – akiket kiválasztottak a számukra – mindig humanista tudósok, egyházi férfiak vagy tanácsosok voltak, akiknek Vater a kedvében akart járni. Dicsérték Anna báját és kecsességét, miközben Mutter elismerőn figyelt. Úgy gondolta, jó munkát végzett, hogy ilyen erényesen nevelte fel a lányait.

Anna, minden szigorúsága ellenére, szerette Muttert. Ő volt a szikla, amelyre a világuk épült, a vezérlő csillaguk, amikor rosszul mentek a dolgok. Összeszedett arca látványa, nyugodt hangja csengése képviselt mindent, ami jót és biztonságot jelentett. És a hite inspirációt adott.

Mutter, akárcsak Vater, humanista tudósok barátja volt, de azok, akiket szívesen látott a köreiben és az asztalánál, egy véleményen voltak abban, hogy szemben álltak Luther Márton tanításaival. Mutter spirituális vigaszért a gyóntatópapjára, Gerecht atyára támaszkodott, aki a Charterhouse perjele volt Cantavéban, nem messze Mutter szülőföldjétől, Jülichtől.
A nagyon szigorú karthauzi rendhez tartozott, és bár a kolostora aszkétikus, csendes életét követte, gyengéd sajnálattal és szeretettel viseltetett a lelkek iránt, akik továbbra is a világban éltek, és hetente felkereste az udvart. Két pamfletet írt Luther ellen, de nem volt benne gyűlölet. Anna imádta hallgatni, amikor prédikált, mert mindig csak a szeretetről beszélt.

– Soha ne tévesszék szem elől Isten ember iránt érzett szeretetét – intette őket, és jóindulatúan Annára és Emilyre mosolygott, amikor együtt ültek az asztalnál Mutterral. –  Önök keresztény hercegnők, és gondolniuk kell Isten szent szívére, mint a különös hódolat és követés tárgyára.

Anna megpróbált úgy viselkedni, ahogyan a szerzetes tanácsolta, de amikor idősebb lett, azt látta, hogy a világ túl sok szórakozást kínál – amelyek közül a legtöbb tiltva volt a számára.

Mutter, természetesen, a világi élvezetek felett állt. Hivatása abban merült ki, hogy jó katolikust neveljen a gyermekeiből.

– Mindig emlékeztetem őket a családi mottóra: Candida nostra fides – „A hitünk tiszta” – mondta, és finoman kortyolt a borából. – És ennek így kell lennie. Férjem udvara a humanizmus iskolája. Igaz, hogy sokat tanulhatunk az antik Görögország és Róma nemrég felfedezett szövegeiből, ám félek, hogy ezek az egyház tanításainak megkérdőjelezésére ösztönzik az embereket.

– Az antikvitás munkáinak újfajta tanulmányozása csodálatos dolognak tűnt néhány évvel ezelőtt – jelentette ki Gerecht atya, miközben felszolgálták a gyümölcsöt  –, de Felségednek igaza van, hogy ez veszélyesnek is bizonyult, mivel tényleg arra ösztönözte az embereket, hogy megkérdőjelezzék a hit és a doktrína ügyeit. – Elkeseredetten nézett. – Néhányan azt gondolják, hogy a Szentírást mindenki számára olvashatóvá kell tenni.

Nem említette Erasmus nevét; de nem is volt rá szükség, hiszen mindenki tudta, hogy Erasmus a szószólója a Szentírás nemzeti nyelvre történő fordításának, és maga is készít fordításokat. És az is közismert volt, hogy Vater egyetértett vele.

Mutter soha nem kritizálhatta Vatert, és nem ellenkezhetett nyíltan vele. És mivel Vater szerette Erasmust, őt sem kritizálta volna. Csak ült ott, kecsesen felvágta az ételét, és elgondolkozónak tűnt. Gerecht atya a fejét rázta.

– Ha laikusoknak megengedik, hogy a Szentírást olvassák, még azzal dicsekedhetnek, hogy jobban értik, mint a papság, akiket pedig arra tanítottak, hogy tolmácsolják a Bibliát, és a felszenteléskor felruházták őket az ehhez szükséges spirituális erővel.

Wilhelm, aki érdeklődéssel hallgatta a beszélgetést, hirtelen megszólalt.

– Bocsásson meg, Atyám, de azt hallottam, hogy nem minden pap kellőképp felkészült, hogy megfelelően tolmácsolja a Szentírást a nyájának, és hogy vannak, akik szelektíven foglalkoznak vele, a saját érdekeiknek megfelelően.

–  Wilhelm! – kiáltott fel döbbenten Mutter.

Az idős szerzetes mosolygott.

– Felség, természetes a fiú korában, hogy megkérdőjelez dolgokat, mintha hallott volna ilyesmit, aztán meg kell tudnia, hogy nagyon ritkán az a helyzet. Az élet minden területén vannak megvesztegethető lelkek, sajnos, még a papság körében is. De a legtöbben odaadók és lelkiismeretesek az elhivatottságukban. Kielégítő magyarázat ez, fiatal uram?

–  Igen, atyám.

Wilhelm nem tűnt meggyőzöttnek.

– Remélem is – mondta Mutter szigorúan.

Wilhelm lehajtotta a fejét.

Már nem sok volt hátra Anna tizenötödik születésnapjáig. Az ő születésnapja szeptemberben, Emilyé októberben volt, és mindig közös ünnepséget tartottak, általában egy nyugodt kis vacsorát a szüleikkel és néhány válogatott vendéggel, akik jókívánságokkal és ajándékokkal érkeztek. Ez legalább alkalmat adott arra, hogy kiöltözzenek.

Anna az ingében állt a szobája közepén, és az ágyára terített szép ruhákat tanulmányozta. Emily türelmetlenül fészkelődött, már felöltözött egy mohazöld ruhába, amelyhez széles fekete bársonyöv tartozott és szűk ujját művészi hasíték díszítette.

– A fekete bársony túl komor, Anna – mondta.

– Igen, de ez a legdrágább ruhám. – Anna egy dús bíbor bársony tenger fölé hajolt. – Akkor ezt fogom felvenni. És talán az új fejdíszemet, hogy látsszanak a hajfonataim. – Felemelte a gyöngyökkel kivarrt Stickelchent; gyönyörűen volt kihímezve, egy dekoratív arany előkével.

– Nagyon illik önhöz, Madame la Marquise – jegyezte meg Lowe mama, amikor beverekedte magát a szobába egy halom ágyneművel az ágy lábánál álló láda számára. – Most, hogy már majdnem tizenöt éves előkelő hölgy, ennek megfelelően kell kinéznie. De az a bíbor nem illik a fejdíszéhez. Miért nem a piros bársonyt veszi fel?

Anna tétovázott. Június óta nem viselte azt a ruhát, és most nem akarta felvenni. Ha bárki elég közelről nézte, kitörölhetetlen emlékeztetőt fedezhetett fel rajta arról, ami közte és Otho közt történt.

– Nem, azt hiszem, a fekete bársonyt fogom felvenni – mondta gyorsan. – Az aranyöv a nagy csattal jól fog menni hozzá.

Lowe mama befűzte a ruhába.

– Ki kell jelentenem, hölgyem, hogy meghízott – mondta. – Utoljára szorosabbra fűztem.

– Mert túlságosan szereti a Kuchent – gúnyolódott Emily.

Anna nem nevetett. Nem evett több süteményt, mint általában, mégis tudatában volt, hogy a melle nagyon gyorsan nőtt az elmúlt hetekben, és a hasa is kerekebb lett. Tudta, hogy ez része annak, hogy az ember nőiesedik, de nem akart kövér lenni.

Felvette az övet. Lowe mamának igaza volt. Megvastagodott a dereka.

– Gondolnom kell a fogyókúrámra – mondta.

–  Általános, hogy az ifjú hölgyek meghíznak az ön korában – vigasztalta Lowe mama. – Ha kevesebbet eszik, el fog tűnni az egész, higgyen nekem.

De nem tűnt el. Egy hónappal később, amikor szél fütyült a tornyok körül, a macskakövek csúszósak lettek a nedves rőt levelektől, és a háztartás felkészült, hogy Düsseldorfba költözzenek, ahogy minden télen tették, Anna kénytelen volt szembenézni a ténnyel, hogy a hasa és a melle határozottan feldagadt. Lehet, hogy beteg, holott remekül érzi magát? És miféle betegség jelentkezhet így?

Egy szörnyű lehetőség rémlett fel előtte. Amikor a férjes asszonyok az anyja udvarában enceinte voltak, a hasuk feldagadt. Néhány hónapra eltűntek a birtokukra, aztán újra megjelentek az udvarban, nádszál karcsún, pletykával tele az új babájukról. De ő nem lehet enceinte. Kezdjük azzal, hogy nem volt férjnél, és Otho megnyugtatta, hogy a csókolózás, még a legintimebb formájában is, ártalmatlan.

De mi van, ha Otho tévedett? Mi van, ha a csókolózás nem olyan ártatlan dolog, ahogy ő mondta?

2. fejezet

1530‒1531

A november ködökkel érkezett, és a csomagolást már majdnem befejezték. Holnap elhagyják Schwanenburgot.

Aznap éjjel Anna ébren feküdt, kezét a hasán tartotta. Határozott növekedést érzett ott. És állandóan sietnie kellett a mosdóba.

Felkelt és letérdelt az ágy mellett. Felfeszítette a padlódeszkát, és kivette Otho gyűrűjét. Ennek vele kell mennie; nem tudná elviselni, hogy hátrahagyja. Ez volt minden, ami a fiúból maradt számára.

Hiába feküdt vissza az ágyába, az álom továbbra is elkerülte. Merje megkockáztatni, hogy kikéri apja egyik orvosának a tanácsát? A doktorok esküt tesznek, hogy semmit nem árulnak el a betegeikről, de vajon dr. Schultz nem fogja-e előbbre valónak, erkölcsileg meghatározóbbnak tartani a hercege iránti lojalitást? És hogy volna Anna valaha képes szavakat találni, hogy elmondja neki, mit művelt Othóval?

De tudnia kell, mi a baja, különben meghalhat – vagy, Isten ments, gyereke lehet, ami szinte még rosszabb. Nem tarthatja sokáig titokban a szimptómáit. Már most olyan szorosra húzta az öveit, amennyire csak merte, és gondoskodott róla, hogy minden reggel belebújjon a legmelegebb, legbővebb ingeibe, mielőtt Lowe mama megérkezik, hogy segítsen neki felöltözni. A dajkája hamarosan észre fogja venni, hogy valami baj van.

Lowe mamát nem tudta bolonddá tenni. Ez a félelmetes hölgy rögtön másnap reggel bevitorlázott a szobába, mielőtt Annának ideje lett volna felkelni.

– Siessen, Madame la Marquise – sürgette. – Kétszáz mérföldes út áll előttünk, és atyja ura indulni akar, amint csak lehet, hogy kihasználja a napvilágot. Kiöntök önnek egy kis meleg vizet, és a kályha elé teszem az ingét, hogy megmelegedjen.

Anna kicsusszant az ágyból. Nemrégen még nem zavarta volna, hogy a dajkája előtt vetkőzzön le és mosakodjon. Most hátat fordított neki, és a derekáig leeresztette a hálóingét, fogott egy tiszta mosdóvásznat, szappanozni kezdte az arcát és a karját, és közben azon imádkozott, hogy Lowe mama ne vegyen észre semmi változást a testén.

– Anna, nézzen rám!

A tény, hogy Lowe mama a keresztnevén szólította, mintha ismét gyermek lenne, és a parancs éles hangja nem hagyott kétséget Annában, hogy a titka lelepleződött. Kebléhez szorította a nedves hálóruhát, és megfordult. Lowe mama arcán olyan rémület tükröződött, hogy megfagyott a vér az ereiben.

– Nem kellene elmondania valamit nekem, gyermekem? – dadogta. – Mein Gott, gyanakodtam, de azt mondtam magamnak, nem, az én Annám nem, ez lehetetlen. Ő jó lány, ártatlan ilyen dolgokban. Anna nem tenne ilyet. Mondja, hogy nem hozott szégyent mindnyájunkra!

Anna könnyekben tört ki.

– Nem tudom – nyüszítette. – Azt mondta, hogy nem okoz bajt.

Lowe mama a szájához kapta a kezét.

– Ő? Jobb lesz, ha mindent elmond!

Szemmel láthatóan küzdött, hogy visszanyerje a lélekjelenlétét, de lesírt róla a döbbenet.

Anna lehajtotta a fejét, felkészült, hogy szembenézzen bűnössége következményeivel, tudta, hogy ez olyasmi, amin a dajkája nem segíthet. Ennek ellenére szomorú története bukdácsolva kitört belőle, hol elhallgatott, hol nekiindult és esetlen eufemisztikus kifejezésekben öltött testet. Anna mégis megkönnyebbülést érzett, hogy leteheti a terhét.

Miközben beszélt, Lowe mama reszkető kézzel öltöztette. Ez rossz fényt fog vetni a dajkájára, jött rá Anna. Mutter azt fogja mondani, hogy nem vigyázott megfelelően a rábízottra, és nem tanította meg kellőképpen a helyes viselkedésre. És ez nem volna tisztességes, mert maga Mutter javasolta, hogy Anna, Emily és Wilhem vezessék Othót körbe a kastélyban. Nem mondta nekik, hogy keressék meg Lowe mamát, mert tudta, hogy a dajka biztosan szunyókál. És ha már itt tartunk, maga Mutter verte bele Annába az erényes viselkedés szükségességét, úgyhogy ő is kudarcot vallott a kötelességteljesítésben, mert nem mondta el Annának, hogy mi ellen kell védekeznie.

– Határozottan bent volt önben? – ugatta Lowe mama kivörösödött arccal.

–  Igen – suttogta Anna. – Azt mondta, hogy ez csókolózás, és ártalmatlan.

– Szavamra, még hogy ártalmatlan! Ezt csinálja egy férfi és egy nő, hogy gyerekük legyen. És úgy látszik, önnek már van, szegény báránykám. – A dajka mélyet sóhajtott. – El sem tudom képzelni, hogy mit tehetnénk. Meg kell mondanunk úrhölgy édesanyjának.

–  Nem! – kiáltott fel Anna, és hirtelen düh fogta el Otho iránt, amiért félrevezette – vajon szándékosan tette?  –, és kétségbeesett a gondolatra, hogy Muttert mekkora sokk fogja érni, mennyire csalódni fog a lányában, és milyen nagy lesz a haragja, amely mindezt biztosan követni fogja.

– Nincs más választásom – közölte Lowe mama határozottan. – Tudnia kell, hogy eldönthesse, mit tegyünk. De rám kell bíznia, hogy én mondjam el neki, a magam módján, hogy megértse: bár ön ostobán és illetlenül viselkedett, egy fiatal csirkefogó kihasználta, akinek pedig jobban kellett volna tudnia!

Anna reszketett. Tiltakozni szeretett volna, hogy nem, ez nem úgy volt! De nem mert. Szüksége volt rá, hogy Lowe mama az ő oldalán álljon.

– Mit gondol, mit fog mondani? – suttogta.

– Amit bármely anya mondana egy ilyen hír hallatán! – csattant fel a dajka. – És meg kell engednie neki a jogos haragját. De azt hiszem, elég jól ismerem, hogy kijelenthessem, igazságos lesz, ha már megnyugodott.

–  Most fogja elmondani neki? – tétovázott Anna.

– Nem, gyermekem. – Lowe mama leemelte Anna köpenyét az akasztóról. – Indulnunk kell. Legjobb, ha várunk, amíg Düsseldorfba érünk.

– De hiszen három napig tart, amíg odaérünk! – kiáltott fel Anna.

– De út közben nem sok alkalom lesz magánéletre. Nem, ennek várnia kell, amíg megérkezünk. Időre van szükségem, hogy végiggondoljam, hogyan közelítsek úrhölgy édesanyjához.

Utazás még soha nem tűnt ilyen hosszúnak. Egy örökkévalóság volt, mire a hercegi főváros ködbe burkolt falai, tornyai és hagymakupolái feltűntek a távolban.

Anna itt született, a Rajna folyóra néző palotában, és innen indult el Sybilla, hogy feleségül menjen Saxonia választófejedelméhez. De Anna ma nem tudta a szokásos módon élvezni az általában boldog hazatérésnek számító élményt. Túlságosan eltöltötte a rémület. Ahogy kiszállt a hintóból a külső udvarban, csak arra tudott gondolni, hogy ma este megtudja, mi lesz a sorsa. Képtelen volt elképzelni, mi várhat rá. Felbontják az eljegyzését? Apácakolostorba küldik, hogy ott tengesse a napjait szégyenben? Vagy ami a legrosszabb, kitagadják a szülei? Vagy – és kezdett egy aranyló reménysugarat dédelgetni – rákényszerítik Othót, hogy vegye el? Talán a dolgok végül jóra fordulnak.

Vater leszállt a lováról, elégedetten tekintett fel a nagyszerű udvar nyitott végét szegélyező két toronyra, amelyek mindegyikét kupola fedte. Mutter utasította a szobalányait, hogy gondoskodjanak a személyes csomagjáról.

– Ti, lányok, menjetek fel a szobáitokba – mondta a lányainak. – És Anna, próbálj meg vidámabbnak tűnni. Hamarosan itt a karácsony.

–  Igen, asszonyom – válaszolta Anna és kipréselt egy mosolyt, aztán gyorsan elfordult, hogy Mutter ne lássa feltoluló könnyeit.

Lehet, hogy karácsonyra már kivetették a családjából.

Elindult a lépcső felé, nyomában Emilyvel, és felmentek a második emeleten lévő szobáikba. A magánlakosztályok pompája, amely minden alkalommal újfent elbűvölte Annát, valahányszor idejött, ma semmi hatással nem volt rá. Bezárta maga mögött a szobája ajtaját, leereszkedett egy faragott padra, és visszafojtotta a zokogását. A szobalánya megérkezett, kopogott, hogy megkérdezze, kipakoljon-e, de Anna elküldte.

Túl nyugtalan volt, hogy olvasni vagy hímezni tudjon. Azon kapta magát, hogy kibámul az ablakon a rakpartra néző, alatta húzódó galéria és loggia szürke cseréptetejére. A lenti szobákban most Mutter rendezkedik, mit sem sejtve arról, hogy a világa az összeomlás előtt áll. Erre a gondolatra Anna ismét sírva fakadt.

A vacsorát, mint általában, a hercegi gyerekeknek a szobájukban szolgálták fel. Anna csak egy pillantást vetett az elé tálalt Sauerbratenre és sült spenótra, és máris elküldte, mert elfogta a hányinger.

– Nem vagyok éhes – mondta a szobalányának.

Égett az aggodalom lázától, hogy megtudja, beszélt-e már Lowe mama Mutterrel. Hét órát jelzett a harang, amikor a dajka bejött a szobájába, komor arccal.

– Úrhölgy anyja látni kívánja – mondta.

Anna reszketve felállt, nem tudott beszélni. Úgy érezte, hogy a torka elszorul. Lowe mama előtt ment, le a lépcsőn és át a közös termeken az anyja szobájába vezető ajtóhoz. Úgy érezte, lába rögtön felmondja a szolgálatot. Az őrök vigyázzba álltak, felemelték keresztbe tett lándzsáikat. Előugrott egy ajtónálló, és belökte az ajtót.

– Madame la Marquise de Pont-à-Mousson – jelentette be.

Anna elsétált mellette, anyja arcát kutatta, ahogy meghajolt.

A hercegnő egyedül volt, megszokott székében ült. Intett a fejével, és az ajtó becsukódott Anna és Lowe mama mögött. Anna mélységesen megdöbbent, amikor azt látta, hogy Mutter sírt. Mutter soha nem sírt. Istennek ajánlotta a bajait, abban a meggyőződésben, hogy ő majd megsegíti. De az a csapás, amelyet Anna mért rá, nyilván túl volt az isteni segítségen.

– Ülj le, Anna – szólalt meg Mutter, és egy zsámolyra mutatott. Reszketett a hangja. – Tudod, hogy miről van szó. Túl fájdalmas a számomra, hogy elismételjem, amit Lowe mama mondott nekem, úgyhogy ezzel nem foglalkozunk.  Neked meg kell gyónnod, bűnbánatot kell tartanod, és meg kell békélned Istennel. Rám az tartozik, hogy mi történjen most. Lowe mama úgy gondolja, hogy öthónapos vagy … – Akaratlanul összerázkódott.

– Igen, asszonyom – suttogta Anna. – Sajnálom.

– Ebben biztos vagyok. – Mutter most maró hangon beszélt. – Amikor arra gondolok, mennyi időt szenteltem annak, hogy erényre buzdítsalak, sírni tudnék. Ha rendesen hallgattál volna rám, akkor ma nem folytatnánk ezt a beszélgetést. De azt, ami megtörtént, nem lehet meg nem történtté tenni, bármekkora szomorúságot okoz is nekünk. És Lowe mama elmondta, milyen mélyen elszomorított téged, hogy a bűnöd következményeivel kell élned. Gondolok ifjú éveidre és az ártatlanságodra. Szeretném azt hinni, hogy inkább ellened vétkeztek, mint hogy te vétkeztél. Úgy tűnik, ez volt a helyzet.

Anna lehajtotta a fejét. Ez a megértés több volt, mint amit megérdemelt. Örökké hálás lesz Lowe mamának, hogy ilyen együttérző beszámolót adott a vétkéről.

Most jött el az idő, hogy a jövőjéért esedezzen.

– Asszonyom – próbálkozott  –, hibáztunk, hogy azt tettük, amit tettünk, de szeretjük egymást. Otho feleségül akar venni!

Mutter rámeredt.

– Elment az eszed, lányom? Tényleg azt hiszed, hogy atyád ura feleségül ad egy zabigyerekhez?

Anna még soha nem hallotta az anyját ilyen hevesen beszélni.

– De ezzel elkerülhető lenne a szégyen, asszonyom – suttogta.

– Van más módja is ennek! – A hercegnő a fejét rázta, mintha kétségbe lenne esve. – Anna, hallgass rám. Semmiképpen sem tudhatja meg senki, hogy gyermeket vársz. Elmondtad bárkinek is?

– Nem, Madam. De Othót nem kéne értesíteni?

Mutter szeme kitágult a döbbenettől.

– Egyáltalán nem! Meg kéne korbácsolni azért, amit veled tett, de jobb, ha továbbra sem sejti, hogy mi lett belőle. És az apád sem tudhatja meg soha! Összetörné a szívét… ahogy az enyémet összetörte. – Hangja újra remegni kezdett. Annát elöntötte a lelkifurdalás – és a neheztelés. Súlyosan megsértette az anyját, mégis, Mutter nagyon észszerűtlenül viselkedett.

– Tehát – anyja hangja ismét élénken szólt  –, azt fogjuk mondani, hogy beteg vagy, gyomorbántalmaid vannak. Lowe mama szerint az utóbbi időben rossz volt az étvágyad, úgyhogy talán mások is észrevették. Elmész Schloss Burgba, ahol egészséges a levegő, és ott, tavasszal, teljesen meggyógyulsz, ha Isten is úgy akarja. Lowe mama veled megy, és ő talál majd egy bábát, hogy a megfelelő időben gondoskodjon rólad. Amikor… amikor mindenen túl leszel, visszatérhetsz az udvarba, mintha mi sem történt volna, és senki nem fog megtudni semmit.

–  Igen, Mutter – válaszolta Anna kötelességtudón.

A büntetése sokkal szigorúbb is lehetne, még az anyja szeretetét is elveszíthette volna. De nem tudna Mutter egy kicsit megértőbbnek mutatkozni, hogy felhasználja a meglehetős befolyását, és rábeszélje Vatert, engedje meg, hogy férjhez menjen Othóhoz? Milyen boldog lenne! De most…

– Mi lesz a gyerekkel? – kérdezte, az utolsó kártyáját kijátszva. – Apára van szüksége.

Mutter ajka megfeszült.

– Erre korábban kellett volna gondolnod! Ki lesz adva gondozásba és nevelésbe. Senki nem fogja tudni, kik voltak a szülei. Lowe mama, ön majd elintézi ezt, amíg Solingenben van.

– Igen, Madam – bólintott a dajka.

A hercegnő Annához fordult.

– Lehet, hogy most nem hiszed, de ez a legjobb megoldás. Nem kérek tőled mást, mint az együttműködésedet és a diszkréciódat.

– Igen, Madam – suttogta Anna, és nem bírta tovább tartani a könnyeit. – Gerecht atyának kell meggyónnom?

Rosszul érezte magát a kilátásra – és hirtelen megrémült a gondolattól, hogy szembe kell néznie azzal, ami rá vár, Mutter megnyugtató jelenléte nélkül.

– Nem. Lowe mama majd elintézi, hogy egy pap meglátogasson Schloss Burgban – mondta az anyja. – Valaki, aki nem ismer téged.

Neheztelése ellenére Anna tudta, hogy nagy szerencséje van.

– Madam, nem tudom kellőképpen megköszönni az irántam tanúsított jóságát, amelyet, tudom, nem érdemlek meg – mondta könnyesen. – Nagyon sajnálom, hogy ekkora szomorúságot okoztam önnek; és hiányozni fog nekem.

Térdre ereszkedett, most már erősen sírt, rázkódott a válla, arcát a kezébe temette.

Egy gyengéd kéz pihent meg a vállán. Felemelte nedves arcát, és anyját látta, aki fölé hajolt.

– Te is hiányozni fogsz nekem, Annám – mondta, most lágyabb hangon.

Anna rájött, hogy anyja tartózkodása nem annyira helytelenítésből, mint szomorúságból fakadt. Visszatartotta az érzelmeit, ahogyan mindig. Anna még nem sajátította el ezt a művészetet. Anyja derekára fonta a karját.

– Ne hagyjon el teljesen! – sírta. – Kérem, ne vessen ki! Inkább meghalok, mint hogy elveszítsem a szeretetét.

Mutter lefejtette a kezét, és megfogta.

– Senki nem vet ki téged, Anna. Azt teszem, ami a legjobb neked, mert szeretlek. Most menj a szobádba, feküdj le, és tégy úgy, mintha beteg volnál. És amikor távol leszel, írunk majd egymásnak, és elmondhatod nekem, hogyan haladnak a dolgok. Menj az áldásommal, és Isten óvjon.

Schloss Burg mindig is Anna egyik kedvenc helye volt; gyerekkora nagy részét ott töltötte. Elzártan állt sziklás fennsíkján magasan a Wupper folyó fölött, sűrű erdőtől körülvéve.
A fenséges palota, amely korábban Mária hercegnő őseinek, Berg grófjainak fő erődítménye volt, Kleve hercegének is kedvenc lakhelyéül szolgált, mivel jól lehetett vadászni a környékén, és mivel tökéletes volt az udvari ünnepségek számára, amelyeket Vater imádott. Távoli napjaiban, amikor még erődként szolgált, komoly véderőt képviselt. Most borsszóró tornyok és csinos fekete-fehér gerendás épületek együttese volt, amelyek egy vaskos vártornyot vettek körül. Vater nagyra értékelte a pompájáért, a családjának nyújtott biztonságáért, és mert sokkal egészségesebb hely volt a gyermekei számára, mint Düsseldorf városi levegője.

Anna Lowe mama karjára támaszkodott, és csak egy szobalány kísérte, akit a dajkája választott, és aki addig a nagyszerű árkádos Zwingertoron belül várakozott, hogy üdvözölje őket. Anna lassan átsétált az udvaron, és közben érezte, hogy a kíséretét alkotó két lovag együttérzéssel figyeli. Nagyon meggyőző módon adta elő, hogy beteg, és a lovagok kétségtelenül azt hitték, hogy az élete meghosszabbításának reménytelen vágya űzte ide. Szerencsére most tél volt, és a súlyos szőrmés köpeny elrejtette erősödő hasát.

Lassú, óvatos léptekkel ment föl a nagyszerű, díszes lépcsőn, amíg elérték a nyilvános lakosztályokat az első emeleten, és beléptek a Rittersaalba. Ezt a hatalmas, oldalhajós Lovagtermet régóta nagy állami ceremóniák megrendezésére használták, amelyeket Kleve hercegei, és előttük Berg grófjai tartottak. Mutter és Vater ebben a teremben házasodtak össze húsz évvel azelőtt, és Sybillát is itt jegyezte el a választófejedelem. Ma tüzet raktak a két elegáns francia stílusú kandallóban a jövetelük tiszteletére, de a terem fagyos maradt, mintha egy nagy embertömeg jelenlétére volna szüksége, hogy felmelegedjen. A gyertyákat nem gyújtották meg, amitől a teremben komor hangulat uralkodott, és ahogy Anna elsétált a kőoszlopok mellett, amelyek a magas, gerendás mennyezetet tartották, reszketett a hidegtől és a magányosság érzésétől. A Rittersaalon túl voltak a hercegi család által használt tágas magánlakosztályok. Anna sok napot töltött Mutter hölgyeinek a szobájában, a Kemenatéban, ahol a család nőtagjai laktak, amikor Vater távol volt. Minden ablakból gyönyörű kilátás nyílt a látványos kinti világra. A Kemenatén túl volt a kápolna, ahol a hercegnő, amikor itt tartózkodott, naponta részt vett az Imaórák Liturgiáján, ő maga citálta az Isteni Szolgálatot, miközben a gyermekei mögötte térdeltek.

A szolgálók előkészítették Anna hálószobáját. A zöld cserepes kályhát begyújtották a sarokban, a tollas ágy szellőzött, és virágos gobelineket akasztottak a falakra. Lowe mama sürgette a kis szobalányt, Gerdát, hogy csomagolja ki Anna ládáját,
és a szoba hamarosan újra otthonos volt – kivéve, hogy szinte mindenki hiányzott, aki otthonná tudta volna varázsolni Schloss Burgot.

Ahogy beköszöntött a tél, és a gyerek nőtt és rúgott benne, Anna az ideje nagy részét a szobájában töltötte. Lowe mama és Gerda gondoskodtak róla. A lánynak azt mondták, hogy úrnője súlyos vízkórtól szenved. Anna nem tudta, hogy gyanítja-e az igazságot. Annak ellenére, hogy Gerda egy írástudatlan paraszt lánya volt, élénken működött a képzelete, de készséges és nagyon kedves volt Annához. Remélhetőleg nem gondolta, hogy megkérdőjelezheti a feletteseit.

Amikor Anna először érezte, hogy a baba megmozdul, erősen tudatosult benne a növekvő gyermek realitása. Sírt, amikor arra gondolt, hogy soha nem fogja megismerni az anyja – vagy az apja szeretetét. Próbált nem gondolni Othóra; tudta, hogy ha megteszi, megbolondul a vágyakozástól és a bánattól. Itt kellene lennie, mellette. Helytelen, hogy tudatlanságban tartják. Kegyetlenség árvát csinálni a babából.

Lowe mama diszkréten érdeklődött a környéken, és talált is egy tapasztalt bábát, akinek egy mesét szőttek a hercegnő egyik férjes hölgyéről. A szerencsétlen asszony kínos helyzetbe került, és miután megengedték neki, hogy menedéket keressen a kastélyban, segítségre és teljes diszkrécióra van szüksége, és a bábát jól megfizetik majd mindkettőért. A bába örült a szerencséjének, és nekilátott, hogy egy tiszteletre méltó szoptatós dajkát keressen, amikor közeleg az idő. Az ő saját testvére is gyereket várt, és talán tud majd segíteni; az utolsó babájával rengeteg teje volt. Lowe mama felkereste a bába házát, és a testvéréét is, és jelentette, hogy mindkettő makulátlanul tiszta. És ami még jobb volt, a bába tudott egy családról, akik hat csecsemőt vesztettek el szülésben, egyik évben a másik után, és kétségbeesetten szerettek volna egy gyereket. A férj, Meister Schmidt, sikeres és köztiszteletben álló kardkovács volt, egy mesterember gerendákból és kőből készült szép házzal, és egy nagyon istenfélő feleséggel. Az apácák Gräfrath kolostorában a városban elrendezik majd az örökbeadást. Minden el volt intézve.

Anna tudta, hogy nincs választása a dologban. Ez a legjobb megoldás, mondta Mutter határozottan. Anna ezt soha nem fogja elhinni.

Az idő vonszolódott. A napok azzal teltek, hogy Anna babakelengyét varrt a gyereknek, amelyet majd magával visz a nevelő családjához, vagy kíméletesen tornázott, vagy imádkozott. Minden héten írt az anyjának, de nem történt sok minden, amiről beszámolhatott, kivéve, hogy jó egészségben van, és rendesen eszik. Schloss Burg jó levegője gondoskodott erről. Minden nap körbe sétálta a kastély környékét, át egy hátsó kapun és ki az azon túl a meredek domboldalon elterülő kertekbe. Ezek függőleges szakadékban végződtek, a Wupper folyó mélyen alattuk hömpölygött.

Ebben az erdőkkel körülvett dombos erődítményben könnyű volt elhinnie az összes mesét, amelyeket boszorkányokról, tündérekről és szellemekről hallott. Gerda állította, hogy a kastélyban kísértetek járnak, de Lowe mama fürgén azt mondta a lánynak, hogy fogja be a száját, és felejtse el az ilyen ostobaságokat. A várandós anyákat, mormolta Anna fülébe, nem szabad rémisztgetni!

De Anna, akinek óriási szüksége volt valami szórakozásra, többet akart tudni. Gerda maga is látott vagy hallott valamit?

– Nem, Madam – a lány kénytelen volt elismerni. – De az unokatestvérem lovászfiú itt, és egyszer látott egy magas, fekete csuklyás alakot, aki a Rittersaal ablakában állt.

Lehet, hogy én voltam, tűnődött Anna. Én, a sötét köpenyemben. Elég szomorú vagyok, hogy kísértsem ezt a helyet – egy kísértet a jelenből.

– Soha nem tapasztaltam semmi furcsát itt – mondta  –, de imádom a kísértettörténeteket.

Gerdának rengeteg volt belőlük, hogy elűzzék a vonszolódó órákat. Mivel így összekerültek, nem tekintve a rang- és élethelyzetbeli különbséget, barátok lettek. Lowe mama, aki egyébként ragaszkodott az etiketthez, nem tett ez ellen. Tudta, hogy Anna mennyire magányos, mennyire vágyik a családjára, és mekkora szüksége van társaságra. És itt volt Gerda, majdnem ugyanolyan korú, lenszőke, vidám és bőbeszédű. Amint végzett a kötelességeivel, már ott is termett Anna szobájában, és fecsegett. Anna terhességének utolsó heteit sok sötét és mágikus mese tette élénkebbé.

Ahogy a gyerek egyre nehezebb lett benne, úgy hosszabbodtak az esték, és a tavasz első bimbói kezdtek kibomlani. És egy reggel, március közepén, megérezte a vajúdás első nyilalló fájdalmát.

A bába, aki már két hete beköltözött a kastélyba a szülőszékével, elmondta neki, hogy mire számíthat. Utólag azt állította, hogy könnyű szülés volt. De semmi nem készítette fel Annát az összehúzódások erejére, sem a fájdalomra. Órákig és órákig tartott. De mivel fiatal és erős volt, jól tűrte. Csak az utolsó fájdalomnál érezte úgy, hogy többet már nem tud elviselni – de aztán, mivel sürgették, hogy tegyen egy végső, óriási erőfeszítést, érezte, hogy a gyerek kicsúszik a világba, és a megpróbáltatás véget ért.

Lowe mama Anna karjába tette a csöppnyi csecsemőt, csak néhány pillanatra, hogy megkaphassa anyja áldását, mielőtt örökre elválasztják tőle. Anna szíve megrendült, amikor meglátta a babát; tökéletes és annyira imádnivaló volt – és Anna meglátta benne Othót. Még soha nem kívánt semmit olyan vadul, mint ahogyan arra vágyott, hogy megtarthassa a babáját, de tudta, hogy ez lehetetlen. Rettenetes pillanat volt, élete legrosszabb perce, amikor Lowe mama visszajött, hogy elvigye a fiát. Anna bátran lenyelte a könnyeit, megcsókolta a baba édes kis fejét, és átnyújtotta őt Lowe mamának.

– A neve Johann – suttogta  –, apámuram után.

Amikor egyedül maradt, zokogva feküdt ott, úgy érezte, mintha kitépték volna a szíve felét.

Lowe mama visszajött, és így találta.

– Adja csak ki, báránykám! – kiáltotta. – Jól van, jól van. Így volt a legjobb, higgyen nekem. Elintéztem, hogy időről-időre hírt adjanak nekem róla, ezért ön tudni fogja, hogy a fia boldog és jól van. De most a jövőre kell gondolnia. Mint hercegkisasszony kell beteljesítenie a sorsát, és tudom, hogy büszkén meg is fogja tenni. Könnyű vajúdása volt, és a baj már a háta mögött van. Szerencsés.

–  Szerencsés? – sírt Anna keserűen. – Nem, amikor fáj a karom a kisbabámért, a Lieblingemért! Nem, amikor olyan rettenetesen hiányzik. Ha ez jelenti, hogy szerencsés vagyok, akkor milyen érzés lehet a balszerencse?

Bár a teste gyógyult, és a teje elapadt, üres karja továbbra is sajgott a gyermekért, akit elvesztett. Az egészsége teljesen helyreállt, mire visszatért Düsseldorfba, de a szíve vérzett azért, amitől megfosztották. Képtelenségnek érezte, hogy azt az életet folytassa, amelyet ismert, hiszen ő soha nem lesz már ugyanaz. És mégis, ahogy teltek a hónapok, és titkolt fájdalma zsibbadtsággá szelídült, kezdte belátni, milyen bölcsesség rejtőzik Lowe mama szavaiban. Ami a botrány elkerülését illeti, tényleg szerencsés volt. De még mindig sírni szeretett volna, valahányszor arra gondolt, milyen más lehetett volna az élete, ha megengedik, hogy megossza azzal a férfival, akit szeretett, és a gyermekükkel.

3. fejezet

1538‒1539

Vater haldoklott. Nem volt remény. Az elmúlt négy év alatt lassan, de biztosan hanyatlott szellemileg. Ahol az emberek korábban „a Békés” névvel illették, most „az Együgyű” becenevet ragasztották rá.

Anna nem tudta, mi a baja, és úgy látszott, a doktorok sem sejtik. Három évvel azután kezdődött, hogy Anna visszatért Schloss Burgból. Vater elfelejtett apróságokat, nem odaillő megjegyzéseket tett, és nem a megfelelő néven szólított meg embereket. Mutter néha nem tudta eldönteni, van-e egyáltalán valami baja, de aztán Vater megint valami furcsát tett vagy mondott, és mindnyájan újra aggódni kezdtek.

Októberben újabb betegség támadta meg, a malária, és ez alkalmat adott az orvosának, dr. Cephernek, hogy alaposabban megvizsgálja.

– A fejében van a zavar – mondta Mutternak, aki aggódva várt férje hálószobája előtt a gyermekeivel  –, de a testi reflexei is teljesen megkavarodtak. Ez új fejlemény, és nem értem. Még soha nem találkoztam hasonlóval.

– Komoly lehet? – kérdezte Mutter aggódva.

– Sajnos, nem tudom, Madam. Látnunk kell, hogyan alakul a betegség.

– Imádkozom érte – mondta Mutter, és a kápolnába vezette a lányait, ahol a következő néhány órát azzal töltötték, hogy könyörögtek Istenhez, gyógyítsa meg Vatert.

Amikor novemberben Vater minden előjel nélkül végigvágódott a padlón, tudták, hogy valami nagyon nincs rendben. Nem botlott meg, és nem esett át semmin; egyszerűen elvesztette az uralmát a végtagjai felett. Az orvosok tehetetlenül álltak körülötte, a homlokukat ráncolták és komoran néztek.

Vater betegsége kérlelhetetlen úton haladt, amíg elért arra a fokra, amikor már nem mindig ismerte meg Muttert. Néha Mathildénak hívta, a saját anyja nevén. Karácsonyra már ágyhoz volt kötve, és nehezen tudott beszélni. Az egyik ritka napon, amikor tudta, hogy ki Mutter, Anna figyelte, ahogy megpróbálja megfogni a felesége kezét, és szeretettel telve néz rá.

– Biztosan… a… kárhozottak… kínjait éli meg – mormolta, amikor sikerült hosszú, fájdalmas percek után kiejtenie a szavakat.

Ez volt az utolsó összefüggő kijelentés, amelyet Anna hallott tőle.

Most január volt, és Vater állapota tovább romlott. Az orvosok csak rázták a fejüket, és azt hajtogatták, hogy semmit sem tehetnek.

Mutter úgy járkált, mint egy szellem, próbálta meggyőzni magát, hogy ez Isten akarata.

– Eltávozott tőlem az ember, akit szerettem, és túl fájdalmas a hátramaradt burokkal együtt lenni – mondta.

Anna szíve vérzett a szüleiért, ahogy az apja ágya mellett állt, és lenézett rá. Vater nyugtalanul aludt, nyál csurgott végig őszülő állán. Ez a tönkrement burok tényleg az a szívdöglesztő lovag volna, aki elkápráztatta az alattvalóit színpompás szaténjaiban és bársonyaiban és tollas kalapjaiban?

– Már nem tart sokáig – mormolta dr. Cepher Mutternek.

Mutter keresztet vetett, és Wilhelmért küldött.

Wilhelm, a megszólítását kivéve,  már hónapok óta mindenben hercegként szerepelt. Huszonkét éves korára középmagasra nőtt, jóképű volt, izmos felépítésű, és bozontos sötétbarna szakállt viselt, amely jól illett a füléig visszavágott hajához. Olyan komoly és kedélytelen volt, mint mindig, de az udvariasságát és erényét dicsérték. Wilhelmet soha nem kapnák rajta egy kocsmában vagy egy kurva karjában, de Annát néha bosszantotta az álszent modora és a megingathatatlan hite, hogy mindig neki van igaza.

Mégis, amikor most figyelte Wilhelmet, ahogy Vater ágya mellett ült, szögletes vonásai megfeszültek, és szép szemét könnyek homályosították el, be kellett látnia, hogy megvannak öccsében a nagy uralkodó vonásai. Lenyűgözőn művelt volt, és elismerték, hogy Germánia hercegei közt ő beszél legfolyékonyabban franciául, és ő ismeri legjobban az olasz modort. És eltökélte, hogy eléri: Klevét tiszteljék az egész keresztény birodalomban.

Mindez hamarosan az övé lesz – Kleve a hercegségeivel és hatalmas területeivel. Anna régóta tartott az öccsétől. Ha Wilhelm felfedezné a titkát, komolyan megszenvedné. Egyszer – Anna sohasem felejtette el – hallották, hogy az egyik hercegi tanácsos húga elhagyta a férjét, mire Wilhelm szétrobbant a dühtől, és azt mondta, ha az ő húga volna, megölné. Anna imádkozott, hogy soha ne tudja meg ismeretlen unokaöccse létezését, aki – ahogy Lowe mamától hallotta, sajnos, túl ritkán – jól élt Solingenben és kardkovács akart lenni, mint a nevelőapja. Egy kardkovács – Kleve hercegének az unokája! Annának nagyon hiányzott, és naponta együtt élt ezzel a tompa fájdalommal.

Wilhelm fájdalmas arccal nézett le haldokló apjára.

– Micsoda tragédia. Ő volt korának legbékésebb uralkodója.

Amikor elhagyták a fülledt hálószobát, és kinyitották a mögötte lévő galéria ablakait, hogy beengedjék a tiszta, hideg levegőt, Anna lehalkította a hangját.

– Mutter azt hiszi, hogy Vater betegsége Isten büntetése, amiért elutasította a pápa és a római egyház tekintélyét. Azt mondta, soha nem volt Isten akarata, hogy az egyház Klevében az állam fennhatósága alá kerüljön.

Anyjuk, akit a bánat hajtott, szokatlanul őszinte volt.

– Mutter nyilván ezt gondolja – jegyezte meg Wilhelm. – Elkötelezett lánya a római egyháznak. De Vater hitte, hogy helyesen cselekszik. És eltérőn Anglia királyától, aki csak azért szakított a pápával, mert új feleséget akart, Vater elvből cselekedett, és vigyázott rá, hogy a lehető legjobb kapcsolatot tartsa fenn a Vatikánnal. Én nem fogom megváltoztatni a dolgokat, bármit mond is Mutter.

Lenézett hosszú orrán Annára. Anna felhúzta a szemöldökét. Nem volt titok, hogy Wilhelm reformista, mint Vater, és barátja és védelmezője lutheránus alattvalóinak, egyiküket még meg is hívta, hogy prédikáljon az udvarban; de szíve mélyén katolikus volt, és ortodox, és sokan azt várták tőle, hogy hallgasson anyja unszolására, és térjen vissza a Róma iránti engedelmességhez. Gyakran mondta magáról, hogy nem hoz döntést anélkül, hogy kikérné Mutter véleményét, és Anna azt várta, hogy ehhez fogja tartani magát a vallás tekintetében is. Bármit dönt is, Mutter nem fog ellentmondani neki; ahogyan a férjével viselkedett, úgy viselkedett a fiával is.

Mióta Wilhelm uralkodói hatalmat kapott, Anna úgy érezte, hogy szigorodnak a korlátozások. Wilhelm fanatikusan védelmezte a háznép nőtagjait, és sokkal szigorúbb nézeteket vallott a női tisztességről, mint Vater. Mutter kemény volt, Wilhelm azonban még keményebb. Már világossá tette, hogy amíg Anna és Emily nem mennek férjhez, az állami alkalmakat kivéve elzárva maradnak az anyjukkal a magánlakosztályokban. Azonban, amióta az eljegyzését négy évvel azelőtt felbontották, Anna számára semmi remény nem nyílt, hogy férjhez menjen. Most huszonhárom éves volt, és egyetlen herceg sem kérte meg a kezét. Még ha akadt volna is ilyen, Wilhelm talán elutasítja. A kincstára kimerült; hogyan engedhetné meg magának a hozományt?

Miközben Anna Mutter szobájában ült, és hímzéshez való selymeket válogatott Emilyvel, arra gondolt, milyen lett volna az élete, ha hozzámegy Lorraine-i Francishoz. Nem érzett szomorúságot, amikor Vater közölte vele, hogy semmissé nyilvánították az előszerződést, amit könnyen megtehettek, mivel sem ő, sem Francis nem voltak elég idősek a szerződéskötés idején, hogy a beleegyezésüket adják. Nem, csupán megkönnyebbülést érzett. Egyszer újra szívből reménykedni kezdett, talán megengedik neki, hogy férjhez menjen Othóhoz, de ez már évekkel korábban, a múltban történt. Még mindig őrizte Otho gyűrűjét, elzárva egy dobozban, amely néhány személyes kincsét rejtette; még akkor sem tudta rászánni magát, hogy megszabaduljon tőle, amikor megtudta, hogy Otho megnősült. Nem látta őt a végzetes látogatás óta, és néha eltűnődött, milyen lehet most, és vajon gondol-e rá. Amikor eszébe jutott Otho, szívbe markoló emlékként bukkant fel, és Anna hálát érzett, hogy legalább megismerte a fizikai szerelem csodáját – különösen, hogy talán már soha nem tapasztalhatja meg újra.

Az eljegyzése felbontása Isten tervének a része lehetett, hogy biztosítsa, itt legyen Klevében, amikor az anyjának szüksége lesz rá. Talán ő megmentette attól, hogy belekeveredjen egy háborúba. Mert Guelders gyermektelen hercegét meggyőzték – Lorrain hercegének tehetetlen haragja ellenére  –, hogy hercegsége eredményesebben megőrizheti a függetlenségét Wilhelm, mint Francis kezében, és Wilhelmet nevezte meg örököseként. Ezért már nem volt semmi ok, hogy Anna Francishoz menjen feleségül. És amikor Károly herceg meghalt az elmúlt évben, Wilhelm lett Guelders hercege, tovább bővítve ezzel a Kleve által ellenőrzött területeket.

De a császár dühöngött. Guelders, ahogy korábban bejelentette, jog szerint az övé. Azt mondták az emberek, hogy meg fogja szerezni, kerüljön bármibe.

– Persze, hogy dühös – mondta Wilhelm csillogó szemmel. – Tudja, hogy Guelders birtoklása nagy stratégiai előnyhöz juttatott. Most át kell mennie a birtokaimon, hogy eljusson Burgundia hercegségébe. Eddig Kleve csak a szárazfölddel érintkezett, most azonban kijutásunk van a Zuyder tóhoz és az Északi tengerhez, ami nagyban növeli a katonai pontenciálunkat.

Azért még kitörhet egy háború. A császár akkor is tiltakozhatott volna, ha Anna férjhez megy Francishoz, és birtokba veszik Guelderst az elmúlt évben. És Anna belekeveredhetett volna a konfliktusba.

Azt kívánta, bárcsak lenne reménye egy házasságra. Nem tudta megállni, hogy arra gondoljon, milyen volna megosztani a fizikai gyönyört egy férjjel, akit szeretni tudna. Sokszor kísértést érzett, hogy elkövesse azt, ami az egyház szerint halálos bűn volt, és ami kárhozatra ítélné, ha nem gyónja meg és nem bánja meg. De viszolygott attól, hogy ilyesmit megemlítsen Gerecht atyának, vagy bármelyik más papnak, hiszen hogyan tudná megérteni ezt valaki, aki cölibátust fogadott? Biztosan megdöbbennének azon, hogy egy nő ilyen alapvető vágyakról vall. Mi több, a bűnbánat azt jelenti, hogy eltökéljük: soha többé nem követjük el azt a bűnt, és Anna attól félt, hogy nem tudná ezt betartani. Szent Pál azt mondta, jobb megházasodni, mint elégni, és Anna pontosan értette, hogy mit akart ezzel mondani; de mivel semmi kilátása nem volt egy házasságra, nem tehetett mást, mint hogy elégjen.

Anna egyedül volt, amikor Wilhelm bejött a hölgyek szobájába Düsseldorfban január utolsó hetében. Mutter a kápolnában imádkozott, és Emilyn volt a sor, hogy Vater mellett őrködjön.

Anna bort töltött. Wilhelm egy bólintással elfogadta, és leült.

– Hírem van, amelyik téged is érint – jelentette be. – Sybilla írt, hogy Anglia királyától küldöttek érkeztek Saxonia udvarába, és a választófejedelem alkancellárjánál felvetették egy Klevével kötendő szövetség lehetőségét. Közismert, hogy Vater egészsége hanyatlik, és tudják, hogy a választófejedelem biztos szövetségesem. Bízni lehet benne, hogy ebben az ügyben is mellettem áll, mivel be akarja vonni Klevét a Schmalkaldi Ligába. Biztosan emlékszel az alkancellárjára, Franz Burchardra, a két évvel ezelőtti látogatásából. Angliában volt, és ismeri a népet. Jó ember, józan és megbízható. Számíthatunk rá, hogy megfelelően és diszkréten kezeli az ügyet.

–  Hogyan érint ez engem? – kérdezte Anna a borát kortyolgatva.

Wilhelm kiegyenesedett a székében. Az elfojtott izgalom ritka hangulata érződött rajta.

– Úgy tűnik, hogy Henrik király fő titkára, Lord Cromwell, téged ajánlott a király menyasszonyának, és a király célzott arra, hogy érdekelné egy szövetség. Anna, Anglia királynéja lehetsz!

Anna egy pillanatig nem talált szavakat, aztán reszketni kezdett. Nem. Nem! Anglia Henrik királyának házassági karrierje évekig ellátta a keresztény világot pletykákkal. Már három felesége volt, és mindegyik nyomorúságosan halt meg: az elsőt, a szóbeszéd szerint, megmérgezték, a másodikat lefejezték, és a harmadik gyermekágyban végezte, még csak tavalyelőtt. Mindent figyelembe véve Henrik egy zsarnok, mind a hálószobában, mind azon kívül.

– Nem tűnsz nagyon boldognak – jegyezte meg Wilhelm, és kissé lehangoltnak látszott.

– Csodálkozol? – kérdezte Anna. – Mit ér egy korona, ha az ember egy szörnyeteg?

– Van, aki azt állítja, hogy nem volt szerencséje. A két első királynéja nem tudott örököst adni neki; a harmadik meghalt, miközben ezt tette.

– De a másodikat lefejeztette! Azt akarod, hogy egy ilyen sorsot kockáztassak?

– Az egy szajha volt, aki megcsalta más férfiakkal. Téged, Anna, más fából faragtak. A botránynak még a szele sem érinthet meg.

Anna érezte, hogy lángba borul az arca a bűntudattól.

– Remélem, hogy nem – mondta, óriási belső izgalomban. Mi van, ha a rémisztő angliai Henrik rájön, hogy nem szűz? – Nem akarok ehhez a királyhoz menni – jelentette ki.

– De Anna, egy szövetség Angliával óriási hasznot jelentene Klevének – tiltakozott Wilhelm szigorúan. – Kötelességed, hogy segíts az országodnak egy jó házassággal!

Világos volt, hogy Wilhelm már döntött. Anna elszoruló szívvel vette tudomásul, hogy nem sok választása maradt a dologban.

– De miért akar Anglia szövetségre lépni Klevével? – kérdezte.

– Sétáljunk egyet, és elmagyarázom.

Fogták a köpenyüket és a kesztyűjüket, és Wilhelm levezette Annát a galériához és a loggiához, szemben a rakparttal. Ott megálltak, és figyelték, ahogy a hajók úsznak a Rajnán vagy az árújukat pakolják ki a rakpartra.

– A pápa nemrégen kiátkozta Henrik királyt – tájékoztatta Wilhelm Annát. – Következésképpen az egyház elkötelezett két fia, a császár és Franciaország királya szövetséget kötöttek egymással, és ezzel elszigetelték Henriket. Anglia nem olyan hatalmas, mint a német-római császárság vagy Franciaország, de mostanáig azzal, hogy hol az egyikkel, hol a másikkal szövetkezett, hatalmi egyensúlyt teremtett a keresztény világban. Henrik már régóta tárgyalt egy házasságról Milánó hercegnőjével, a császár unokahúgával, de ez az új paktum Károly és Ferenc király közt zátonyra futtatta az ügyet. A király teljesen ki van borulva; háborúra készül és új barátokat és egy másik menyasszonyt keres. Szövetségesre van szüksége, aki támogatja az ellenségeivel szemben; egy szövetségesre, akit köteleznek a rokonság szálai.

Anna vonakodva rájött, hogy megérti, miért vonzódik Henrik király Klevéhez, Germánia egyik leghatalmasabb hercegségéhez, amelyik képes egy erős hadsereget kiállítani.

– Egy szövetség Anglia, Kleve és a barátaink, a protestáns német hercegek között, újra Anglia javára billentené a hatalmi egyensúlyt Európában – magyarázta Wilhelm, és intett, hogy mozogjanak tovább, mivel fagyos szél fújt. Anna követte őt a falban nyíló ajtón keresztül, amelyik Wilhelm kertjébe vezetett. – Tudod, hogy Germánia protestáns államai tüskét jelentenek a császár talpában, mivel ellenállnak Károly kísérleteinek, hogy
a katolikus hitet az egész birodalomra ráerőltesse. Egy szövetség köztük és Anglia közt eltérítené Károlyt minden gondolattól, hogy Franciaországgal összefogva háborút indítson Henrik ellen. Láthatod, miért akar a király annyira szövetséget kötni velünk, és miért akar feleségül venni téged. Lord Cromwell, Őfelsége fő tanácsadója, támogatja a frigyet. Ő reformista, akárcsak Vater és jómagam.

Anna megállt egy napóránál, ujjával végigsimított a mintáján. Úgy hangzott, mintha a király is eltökélt volna az ügyben. Mi haszna volna, ha ő, aki csupán egy nő, tiltakozna?

– Elgondolkozónak tűnsz, Schwester – állapította meg Wilhelm, és odalépett mellé. – Ez remek parti. Királynő lennél.

– Veszélyben lennék.

Bátyja felsóhajtott.

– Addig nem, amíg én itt vagyok, hogy megvédjelek.

– A császár, minden hatalma ellenére, keveset tett, hogy megvédje a nagynénjét, Katalin királynőt, amikor Henrik félreállította!

– Én nem a császár vagyok. És hogy tisztességesek legyünk, Henrik félelme attól, hogy Károly lerohanja Angliát, fogta le a király kezét Katalin ellen. Anna, mindig tudtam, hogy az erényed és a bájos külsőd jó férjet fog szerezni neked. A király szeretni fog, sose félj. Amellett szüksége van a barátságomra; ezért biztos lehetsz, hogy soha nem fog rosszul bánni veled. Mindenekelőtt nekünk van szükségünk erre a szövetségre. Minket is fenyeget ez az új paktum Franciaország és a birodalom közt. Ha Ferenc támogatja Károly igényét Gueldersre, háborút kell vívnunk. De angol segítséggel meg tudjuk nyerni!

Anna tudta, hogy Wilhelm lelkesedével, Henrik király akaratával és az országa elleni fenyegetéssel szemben teljesen tehetetlen. Tett még egy utolsó kísérletet, hogy megmentse magát a ráerőltetett sorstól.

– Nem vehetné el a király Emilyt?

Amint kiejtette a szavakat, máris gyűlölte magát, amiért kimondta őket. Milyen alantas tőle, hogy egy olyan házasságot kíván a húgának, amelyet ő maga visszataszítónak tart!

– Te vagy a magától értetődő választás, Anna. Mint a nővérem, te fogod Klevét örökölni, ha én és Sybilla gyermektelenül halunk meg. Sybillának, persze, ott a három fia, de a királynak minden embernél jobb oka van, hogy tudja, a fiatal gyerekek számos balszerencsés véletlen következtében meghalhatnak.

Anna keresztet vetett.

– Isten őrízzen!

– Ámen! – mondta Wilhelm hevesen, majd karon fogta a húgát, és visszakormányozta az ajtó felé. – Amíg Henrik király azt hiszi, hogy rajtad keresztül lehetősége van Kleve megnyerésére, addig te leszel az első választása.

– Mit tenne Vater ebben az ügyben? – fordult hozzá Anna.

– Ugyanazt, amit én teszek – jelentette ki Wilhelm határozottan. – A szövetséget támogatná.

•

Anna Vaterra vigyázott, imádkozott, hogy térjen magához, és legyen ismét a régi, akár csak néhány pillanatra is. Ha tudná, hogy fenyegetik a békét, amelyet Klevének hozott, elborzadna; de odaadná-e a lányát gyógyírként egy zsarnoknak? Anna hitte, hogy nem tenné, annak ellenére, amit Wilhelm mondott.

De Vater nem tért magához. Nem észlelte a körülötte lévő világot, már majdnem az angyaloknál volt.

Anna szomorúan felállt, megigazította az ágytakarót, és kitöltött egy kis gyümölcsszörpöt, amelyet az apja valószínűleg soha nem fog meginni. Aztán elindult, hogy megkeresse Muttert.

Mutter mindent tudott a Saxoniában folyó tárgyalásokról.

– Elismerem, hogy kettős érzelmeim vannak – mondta, amikor hozzáláttak, hogy kihímezzék egy oltárterítő két végét. – Ez nagyszerű szövetség volna Kleve számára. De berzenkedem attól, hogy egy kiközösítetthez adjam a lányomat, akit nyilván minden igaz katolikus megvet a hitehagyása és az erkölcsei miatt. Amikor Milánó hercegnője kikosarazta, azt mondta, hogy ha két feje volna, az egyik őfelsége szolgálatára állna! Hogy tapsoltam neki!

A remény kezdett kivirágozni Annában.

– Elmondta ezt Wilhelmnek?

Wilhelm mindig hallgatott Mutter szavára.

– Azt mondtam, hogy neki kell döntenie. Bár a szövetséggel egyetértek, azt nem fogom támogatni, hogy hozzámenj ahhoz az emberhez.

Tehát nincs remény.

A választófejedelem írt Wilhelmnek. Henrik király tudni akarta, hogy Kleve mindkét hercege, apa és fia, szövetségben állnak-e még mindig a római püspökkel, ahogy előszeretettel hívta a pápát ; a régi pápai módi szerint élnek, és ha igen, hajlandók lennének-e megváltoztatni a véleményüket?

– Azt hiszem, bizton megnyugtathatjuk a királyt ebben a tekintetben – mosolygott Wilhelm Annára. – És egy másikban is, mert a követe diszkréten érdeklődött a szépséged és a személyes tulajdonságaid iránt. Mindent tudni akart az alakodról, a termetedről és az arcbőrödről, a műveltségedről, arról, hogy milyen tevékenységeket kedvelsz és hogyan viseled magad.

Anna érezte, hogy elvörösödik.

– Az alakom? Nem meglehetős tapintatlanság ez? Bruder, nagyon remélem, hogy erre nem fogsz válaszolni!

– Anna – vonta meg Wilhelm a vállát  –, amikor hercegek nem tudnak a leendő menyasszonyukkal személyesen találkozni, kénytelenek a követek által küldött leírásokra és arcképekre hagyatkozni. A király kérte, hogy küldjenek neki egyet.

Anna füstölgött.

– Szóval ez az életbe vágóan fontos szövetség azon múlik, hogy tetszik-e neki az arcom, az alakom és a viselkedésem!
Az, természetesen, nem számít, hogy én mit akarok, vagy vannak-e elvárásaim, hogy milyen legyen az a férfi, akihez hozzámegyek. Az országom javáért kell férjhez mennem, mit sem számít, hogy a király egy gonosz ember!

Reszketett a felháborodástól.

– Nyugodj meg, Schwester – csillapította Wilhelm, miközben felállt az asztal mögül, és kihúzott Annának egy zsámolyt. – Még semmi nincs eldöntve. Igazság szerint, azt hiszem, hogy húzni fogom az időt.

– Miért? – Anna megdöbbent.

– Nem tetszik nekem az angolok hozzáállása. A követ vív velünk. A választófejedelem panaszkodik, hogy Henrik nem hajlandó egyenesen kikérni téged, inkább mintha minket sarkallna, hogy ajánljunk fel neki. Amit tilt a büszkeségem, mert a férfi szerepe, hogy az udvarlót játssza. A követei úgy viselkednek, mintha a házasság a királlyal a legnemesebb és legmagasabb tisztesség lenne, amely Kleve házát érheti. Henriknek úgy kell feltűnnie, mintha nagy szívességet tenne nekünk.

– Akkor igazad van, hogy húzod az időt – tajtékzott Anna. – Még soha nem sértettek meg ennyire!

Vater halála február első hetében irgalmas megkönnyebbülést jelentett, és bár régen számítottak már rá, nagy szomorúság érkezett a nyomában. Mutter a legsötétebb feketébe és egy apácafátyolhoz hasonló pamut Stickelchenbe öltözött, és visszavonult a kápolnába, hogy Vater lelkéért imádkozzon. Anna és Emily mögötte térdeltek, reményvesztetten, és bőségesen ontották a könnyeiket.

Az új V. Wilhelm herceg hagyta, hogy magukban gyászoljanak, és lesújtott arccal és láztól égőn követte apja koporsóját a temetésre Klevében. Amikor hazatért, súlyos betegen befeküdt az ágyába, és néhány hétig úgy látszott, hogy követni fogja Johann herceget a sírba.

Ha Wilhelm meghalna, amitől Isten őrízzen, Sybilla lenne Kleve uralkodó hercegnője. Vajon továbbra is támogatná a szövetséget Angliával? Szinte biztosan, mivel a férje, a választófejedelem teljes erővel az ügy mellett állt. Öcs és nővér közt nem volt kiút Anna számára.

Lassan, mindenki megkönnyebbülésére, Wilhelm javulni kezdett. Március harmadik hetére, soványan és sápadtan, képes volt kiülni egy székbe és látogatókat fogadni. Anna az ablakából látta, hogy egy küldönc, a választófejedelem libériájában, vágtat be az udvarra. Egy óra múlva Wilhelm berendelte a nővérét a hálószobájába, és némileg vidáman azt mondta neki, hogy az angol küldöttség csalódott, amiért ilyen csekély haladást értek el, és Henrik király követeket küld magába Klevébe, hogy tárgyaljanak a szövetségről. A küldöttek azt kérték a választófejedelemtől, vegye rá Wilhelmet, hogy komolyan mérlegelje az ügyet, mivel ez a király saját személyét érinti.

És mi van az én saját személyemmel, füstölgött Anna magában.

– Az angolok egyre jobban aggódnak! – mondta neki Wilhelm. – Azt írja a választófejedelem, hogy állandóan hangoztatják, milyen sokat segítene a protestáns ügynek egy lutheránus királynő befolyása Anglia trónján, mivel ez a király annyira feleségfüggő, hogy a legjobban a feleségein keresztül lehet kezelni őt.

– De hiszen én nem vagyok lutheránus! – tiltakozott Anna. – A választófejedelemnek nem volt joga, hogy Kleve nevében cselekedjék.

– Húgom – kezdte Wilhelm türelmesen. – Ő az én nevemben cselekszik; kellett is, hogy így tegyen, hiszen én beteg voltam. De a képedet nem küldjük el – legalábbis még nem. Hogy a választófejedelem időt adjon nekem a dolog megfontolására, azt mondta a küldötteknek, hogy a festője, Cranach mester beteg.

Az embernek kis késlekedésekért is hálásnak kell lennie.

– Gondolom, senki nem vetette fel, hogy talán én is szeretnék egy portrét látni a királyról – berzenkedett Anna. – Tényleg olyan jóképű, mint a híre? Senkiben nem merül fel, hogy ez számíthat nekem?

Wilhelm szigorúan nézte.

– Nem kellene, hogy így legyen. Vannak magasabb szempontok is, amelyek szerepet játszanak ebben az eljegyzésben. Kötelességed lesz, hogy szeresd a férjedet, és igyekezned is kell, hogy így legyen, és alaposan tanulmányoznod kell őt, hogy az örömére szolgálj.

– Természetesen remélem, hogy szeretni fogom a férjemet! – vágta oda Anna. –De egy világ különbözteti meg a kötelességtudó szeretetet, amelyről te beszélsz, az igaz szerelemtől, amely Mutter és Vater közt volt, és amelyet Sybilla szemmel láthatóan megtalált a választófejedelemmel. Én ezt remélem a házasságtól.

– Akkor imádkozom, hogy megkapd, Anna. Egy hercegi házasságban azonban több van ennél. Henrik királynak már beszéltek a szépségedről és az erényedről. Sybilla és a választófejedelem dicsérték a kellemedet, a becsületességedet és a komolyságodat.

– Remélem, nem tüntetnek fel a báj és a női tökéletesség eszményképének, hiszen emberi lény vagyok! Remélem, nem vezetik félre a királyt!

–  Férfiszemmel, Anna, azt hiszem, a legtöbb férfi vonzónak találna.

Ez ritka bók volt Wilhelmtől, aki megvetette a hiúság bűnét. Anna elérzékenyült, és arcon csókolta.

–  Akkor beleegyezel? – kérdezte Wilhelm, egyik szemöldökét felhúzva.

– Igen – adta meg magát Anna sóhajtva. – Jó szívvel fogom várni az angol követ érkezését.

Amikor visszatért a szobájába, azzal vigasztalta magát, hogy még minden bizonytalan, hogy a házassági tárgyalások sokáig elhúzódhatnak – és az eljegyzéseket fel is lehet bontani. Kézbe vette a tükrét, belenézett a kifényezett ezüstbe, és elismeréssel illette az arcképét. Igen, kellemes, de hogy szép lenne? Nem. Rózsás a bőre, és szív alakú arcát csinos száj és ívelt szemöldök díszíti, de a szemét túl súlyos szemhéj fedi, az állát túl hegyesnek, az orrát túl hosszúnak és a hegyénél túl szélesnek találta. Viszont magas és kecses, karcsú az alakja és finom a keze. Elég ez, hogy egy olyan férfinak a kedvére legyen, mint Henrik király, akit talán egész életében gyönyörű nők vettek üldözőbe? Vagy a király, mint az ő öccse, inkább a hölgyek józanabb tulajdonságait értékeli, így a szerénységet, az alázatosságot és a jámborságot? Anna imádkozott, hogy ez utóbbi legyen a helyzet.

•

Kora tavasszal, miközben sok találgatás folyt az udvarban, dr. Heinrich Olisleger, az alkancellár, Kleve több más magas rangú tisztviselőjével együtt visszatért Kölnből, és sietett jelentést tenni a hercegnek. Wilhelm megtiltotta Annának, Mutternek és Emilynek, hogy részt vegyenek a kihallgatáson, ezért ők csak diszkréten ültek a herceg fogadószobájának sarkában.

Dr. Olisleger a harmincas évei végén járó, vaskos férfi volt, ásó formájú szakállt és bozontos bajuszt viselt. Gazdag volt, burzsoá családból származott, és a végletekig lojálisnak tartották. Elkötelezett humanistának, és Vater egyik legmegbízhatóbb tanácsosának számított.

– Felség – mondta  –, találkoztunk az angol küldöttekkel, és előzetes tárgyalásokat folytattunk velük. Dr. Wotton a szóvivőjük, ő ügyvéd, Herr Carne tudós és diplomata. Herr Barnest ön ismeri, ő a királynak a protestáns hercegekhez rendelt fő küldöttje. Abban a reményben jött ide, hogy meg tudja önt győzni. Mindannyian jól beszélnek németül.

Wilhelm bólintott.

– Mondtak önnek valamit arról, hogy milyen utasításokat kaptak?

Dr. Olisleger megengedett magának egy fanyar mosolyt.

– Nagyon szerettek volna megtudni valamit Lady Anna külsejéről és jelleméről. – Meghajolt Anna felé. – Azt hiszem, elégedettek voltak azzal, amit mondtunk nekik, mert rögtön azt válaszolták, felhatalmazásuk van, hogy felajánlják Henrik király barátságát Felségednek. Nagyon szeretnének audienciát kapni. Gyanítom, biztosra akarnak menni, hogy ön őszintén érdekelt egy szövetségben. Ha ez így van, szeretnék megtekinteni a hercegnőt, és a portréját elküldeni a királynak. Ha a hercegnő megtetszik neki, örömmel tiszteli meg az ön házát és családját egy szövetséggel.

Anna alig tudta visszatartani a felháborodását. Elképesztő, hogy Henrik király az ő személyes vonzerejétől tesz függővé egy ilyen életbe vágó szövetséget! De fokozatosan megvilágosodott számára, hogy Henrik talán, hozzá hasonlóan, olyan házasságot szeretne, amelyben virágozhat a szerelem. És ki hibáztathatná, hogy nem vállal semmi kockázatot a negyedik alkalommal? Talán ez nem az a házasság lesz, amelyről ő valaha álmodott, de ha mindkét félben megvan az akarat, hogy működjön, még sikeres is lehet. Mindenkinek ez az érdeke.

Wilhelm elgondolkozott.

– Nem szeretném, ha úgy tűnne, hogy sietek az angol király kitárt karjába, örvendezve a húgom jó szerencséjén. Ha reményteljes várakozásban tartjuk őfelségét, talán sikerül nagyobb előnyökre is szert tennünk. És ami még fontosabb, biztosítani szeretném, hogy Lady Annával jól bánjanak Angliában, és megkapja a státuszt, amelyet megérdemel. Őfelségének tudnia kell, hogy erkölcsösen nevelték fel úrhölgy anyánk háztartásában. Aggódom, hogyan fog boldogulni királynéként egy kicsapongásairól híres udvarban. Tekintve, hogy mi történt a király többi feleségével, biztosítanom kell a húgom boldogságát.

Annát elöntötte a hála meleg hulláma, de dr. Olisleger kételkedni látszott.

– Felség, a király valószínűleg nem szándékozik várni. Megsértődhet, ha halogatást érez az ön részéről, és aztán elvesztünk minden meglévő előnyt, mert lefújják a frigyet. Alázatos véleményem szerint a tárgyalásokat be kell fejezni, amilyen hamar lehet.

– Rendben van – adta meg magát Wilhelm. – Mondja meg a küldötteknek, hogy két nap múlva jelenjenek meg Klevében, és én fogadni fogom őket.

Eltelt két nap és Wilhelm még mindig Düsseldorfban késlekedett. Csak este indult el Klevébe.

– Udvariatlanság a részéről, hogy megvárakoztatja a küldötteket – jegyezte meg Anna Emilynek, miközben a köntösükbe burkolódzva Anna ágyán ültek. – Szüksége van erre a szövetségre, ahogy Henrik királynak is. Bárcsak abbahagynák ezeket a játszmákat, és elintéznék az ügyeket.

–  Kezd megtetszeni neked a gondolat, hogy hozzámész a királyhoz – állapította meg Emily, hosszú fürtjeit fonogatva.

– Nem vagyok biztos benne – vallotta be Anna. – Először elrémültem, de már látom, hogy milyen előnyei lehetnek egy szövetségnek, és szeretném azt tenni, ami hasznos Klevének.

– A nemes hajadon feláldozza magát a népéért! – huhogta Emily, és átdobta a copfját a vállán.

– Valami ilyesmi – mosolygott Anna.

– Hiányozni fogsz – vallotta be Emily, és Anna látta, hogy közel áll a síráshoz.

– Még nem mentem el, és nem biztos, hogy el fogok – válaszolta. Torka összeszorult a gondolatra, hogy elhagyja Klevét, a húgát, és mindenkit, akit szeretett – talán örökre. Úgy nevelték, hogy tudta, ez megtörténhet egy nap, látta Sybillát Saxoniába távozni, amikor még csak tizennégy éves volt, és azt is tudta, ő maga szerencsés, hogy ilyen sokáig otthon maradhatott; de a kilátás, hogy búcsút kell mondania a családjának és az országának, szívfájdító volt. Bizton tudta, hogy a legszörnyűbb honvágytól fog szenvedni. – Majd írunk egymásnak, és talán meglátogathatsz Angliában – mondta annyi vidámsággal, amennyit csak össze tudott kaparni.

–  Én imádnék Angliába menni és királyné lenni – sóhajtott Emily.

–  És férjhez menni egy férfihoz, aki eltemetett három boldogtalan feleséget?

–  Talán ők tették őt boldogtalanná.

Anna kételkedett.

– Még ez is lehetséges.

– Gondold csak el – mondta Emily. Hátravetette magát a párnákra, és kinyújtózott, mint egy macska. – Szüksége volt egy fiúra, ezért megpróbált elválni az első feleségétől, mert ő nem tudott fiút szülni neki. A feleség konok volt, nem volt hajlandó beleegyezni ebbe; láthatod, miért lett rá mérges a király. És aztán a második feleség, Boleyn Anna, sem tudott fiút adni neki, ráadásul hűtlen volt hozzá. Ez felségárulás.
Azt kapta, amit megérdemelt. A király boldog volt a harmadik feleségével, de nem az ő hibája, hogy az asszony meghalt gyermekágyban, igaz?