– részlet –

Fordította
Tomcsányi Zsuzsanna

Jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Jaume Cabré: L’ombra de l’eunuc
Proa, Barcelona, 1996

Copyright © Jaume Cabré, 1996, represented by
Agencia Literaria Carmen Balcells S.A.
Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026
Hungarian translation © Tomcsányi Zsuzsanna, 2004, 2025
Minden jog fenntartva
Borítófotó @ Benjamin Harte/Arcangel Images

Margaridának

Farkasok vagytok mind, ebben a korban,
a szemetekben nincs más, csak idő.

Joan Margarit

…for we possess nothing certainly except the past.

Evelyn Waugh

Alban Berg

Első rész
Az aorisztosz titka

Első tétel
Andante (prelúdium)

1

Jóval a történtek után, ahogy ott ültem a fekete szemű, bársonyos bőrű Júliával szemközt, azon töprengtem, pontosan mikor is futott vakvágányra az életem. A kérdés készületlenül ért, és a legelső gondolatom az volt, neki vajon mi járhat a fejében. Lopva ránéztem: elmerülten tanulmányozta az étlapot, mert még nem döntötte el, hogy karajt kérjen vagy rostélyost. Egyetlen pillantás elég volt, hogy megállapítsam, az étterem berendezése kirívóan ocsmány. Vajon mikor ment tönkre az életem? Lehet, hogy azon az esős, őszi pénteken kezdődött, sok évvel ezelőtt, immár az elvétett házasságomon túl, amikor ebéd után valaki becsöngetett, és – szokásával ellentétben – az apám ment ki ajtót nyitni. Mintha várta volna azt a csöngetést. Később mi, többiek összerakosgattuk az eseményeket. Valakivel megállt beszélgetni a lépcsőn. Aztán odaszólt, ki tudja, nekünk‑e vagy a falaknak, hogy kimegy egy percre, és soha többé nem láttuk. Esett, ő meg papucsban és ingujjban ment ki az utcára. Jóval később keserű szemrehányással illettem magam, mert nem vettem észre, mennyire fontos volt az a csöngetés; mert életünk kulcsfontosságú pillanatai észrevétlenül múlnak el, aztán nyomorult létünk hátralévő éveit azzal töltjük, hogy sikertelenül próbáljuk visszahozni őket. Akkoriban otthon laktam, mert nem sokkal azelőtt váltam el Gemmától.

Az életem teli van kulcsfontosságú pillanatokkal, amelyek úgy csúsznak ki a kezemből, mint megannyi síkos hal, miközben a tévét bámulom vagy keresztrejtvényt fejtek. Hányszor, de hányszor keseregtem, hogy nem tudom kiverni a fejemből Teresa mosolyát, ott a Ritz előtt. Ezt az emléket semmi sem tudja kitörölni, és még ma is megríkat, mint egy gyereket. Teresa rám mosolygott a szálloda fényárban úszó homlokzata előtt, én meg néhány lépéssel lemaradva megálltam a sötétben, mert kihagyott a lélegzetem. Aztán még mindig mosolyogva sarkon fordult, mert én csak hallgattam, mint a csuka. Nem, most nem akarok erre gondolni. Az étlapra kell összpontosítanom és Júlia kategorikus választására: húst kérek, csak nem tudom, milyet, döntsd el te, de gyorsan, mert éhes vagyok. Csakhogy Teresa egyre csak mosolygott ott a Ritz előtt, a Piccadillyn. Végül mégis megnéztem az étlapot: az a sziruposan megfogalmazott fajta volt, amelyik irodalmi babérokra tör, és ahelyett hogy leírná az ételeket, szentté avatja őket. Júlia meg a fekete szemével és a lágy hangjával úgy vonz, akár egy mélységes kút, de nincs erőm szeretni, mert letaglóz az ólmos fáradtság.

Voltaképpen alig néhány órája kezdődött az egész, amikor Júlia azt javasolta, hogy menjünk el vacsorázni, mert ahogy mondta, csak én segíthetek neki. Vagy nem is: délelőtt pattant ki a dolog, a temetőben, a ceremónia közepén. Azóta forgatom a fejemben az életemet. Egy kicsit távolabb álldogáltam a családtagoktól, akik még nem tértek magukhoz a váratlan haláleset után, és a napszemüvegem mögé rejtőztem. Rovira így is felismert, és rám ragadt. Aztán jött a fél csomag Camel elszívásáig tartó bizalmas beszélgetés. A temetőben, mielőtt Rovira odajött, mintegy varázsütésre megértettem, hogy sosem lesz bátorságom megcáfolni a Bolós haláláról kiadott hivatalos közleményt, miszerint sajnálatos és megmagyarázhatatlan baleset történt. Egyedül én tudtam, hogy az üzenetrögzítőm kedd este óta őrzi a titokzatos szavakat: „Simon, én vagyok az, Franklin: valaki figyel bennünket.” Aztán jött a csütörtök a hírrel, meg a péntek, aztán a temetőből hazaérve Júlia telefonja: menjünk el vacsorázni.

A temetőben lengedező friss szellő eszembe juttatta Qurnat al-Sawda hegyvidékének melegebb, de rémülettel terhes szelét. És szinte azonnal belenyugodtam, hogy ha valaha állítólag hős voltam is, most sötét szemüveg mögé kell rejtőznöm, és szórakozottan csak annyit kell mondanom: igen, igen, micsoda értelmetlen és sajnálatos baleset. Aztán lelépni, mielőtt Maria kérdő tekintete lefegyverez. Aztán telefonált Júlia.

– Halljam a feltételeidet.

– Én akarom kiválasztani a helyet – mondta Júlia.

Arra gondoltam, hogy a fenébe is, én is magányos vagyok, rosszkedvű és zavarodott; a gondolataim egyre Bolós körül járnak, a szívem pedig teli van rettegéssel. Hogy lehetek ilyen gyáva féreg: még Maria pillantását sem viseltem volna el a temetőben.

– Na jó, legyen. Hová akarsz menni?

– Meglepetés… Egy jó kis étterembe, nemrég nyílt meg. Sok megbeszélnivalónk van, Miquel.

– Miről?

– Mindenféléről. Bolósról. Cikket kell írnom Bolósról.

– Cikket?

– Duran nem mondta? A megemlékezéshez.

– Hagyjátok békén Bolóst.

– Mi bajod? Szerinted nem jó ötlet?

– De, pompás. – Aztán még meg is toldottam: – Tényleg az.

Sosem tudtam színlelni, és Júlia azonnal rajtakapott:

– Szerinted nem jó.

– Jaj, dehogynem. De mit tudsz te egyáltalán Bolósról?

Most Júlián volt a hallgatás sora, és valahogy furcsának találtam a csöndet: ő sem tudott színlelni.

– Nem sokat, de azért biztosan találok róla valami anyagot az archívumban, nem? – Aztán mindkettőnknek kínos szünet következett. De a fiatalkoráról alig van valami, és te… – Megköszörülte a torkát: – Nem igaz? – Aztán kirukkolt a végső érvvel: – Nagyon szép kis étterem, ahol remek húst sütnek, és neked is kell egy kis kikapcsolódás.

Olyan meggyőzően hangzott, hogy azt feleltem, remek, legyen, ahogy akarod. Legalább nem kell a sötétben hevernem a díványon és Teresára gondolnom, meg Bolósra, meg saját magamra, meg Teresára és arra a rémületre, ami akkor fogott el, amikor az a rekedt hang szörnyű bosszút sejtetett a telefonban, mintha nem tudná, hogy nincs borzalmasabb büntetés, mint egy életen át emlékezni arra az átázott törülközőre, meg arra a huszonötös égőre. Na meg Teresára.

Júlia nyolckor jött értem, és ahelyett hogy beszállt volna a kocsiba, cinkos mosollyal felém nyújtotta a tenyerét: adjam oda a kulcsot. A végletekig akarta fokozni a meglepetést. Mivel a nők mosolya mindig lefegyverez, odaadtam a kulcsot és rábíztam az életemet; én is mosolyogtam, csak én bizalmatlanul, utasnak ugyanis egyenesen elviselhetetlen vagyok. Ráadásul tudom, hogy Júlia indulatosan és szenvedélyesen vezet, szünet nélkül beszél és gesztikulál, megfeledkezik a kormányozásról, recsegteti a váltót, elmereng, és csak nagy néha figyel a forgalomra, de akkor sem szívesen. Így aztán felkészültem a legrosszabbra, a szenvedés pedig meglehetősen sokáig tartott, mert az a jó kis étterem Barcelonán kívül volt. A déli autópálya bevezető szakaszán viszonylag tempósan haladt a forgalom, és a Júliára jellemző váratlan, felesleges, már-már költői sávváltásoktól görcsbe rándult a gyomrom. Ez a lány aztán hatásosan veri ki az ember fejéből a nyomasztó gondolatokat.

– Nem mondod meg, hová megyünk?

– Nem. Neked csak a számlára legyen gondod.

– Ha ez hivatalos vacsora, majd kifizettetem Durannal.

– Hallani sem akar majd róla.

– Bízd csak rám.

Júlia a térdemre tette a kezét, és ott is felejtette. Hogy én meg Júlia?

Rátértünk a feixesi autópályára, és tülekedve haladtunk előre a Barcelonából kifelé özönlő, sűrű forgalomban. Biztosan ostoba képet vágtam – amit némiképp elérzékenyített Júlia kedves mozdulata –, ahogy meredten bámultam magam előtt a sávelválasztó vonalat, amelyre Júlia a biztonság kedvéért rátapadt.

– Le vagyok törve.

– Én is.

– Összeillő pár vagyunk.

– Ez a vacsora afféle tisztelgés Josep Maria emléke előtt.

– Ki az a Josep Maria?

– Hát a Bolós. – Aztán hirtelen egészen más, jól begyakoroltnak tűnő hangon felmordult: – Elképesztő, milyen hülyén vezetnek az emberek! Figyeled, mit művelnek?

– Bolós volt a legjobb barátom – feleltem makacsul. – És mi lenne, ha megmaradnál a sávodban?

– Jaj, Miquel… ne kezdd most ezt nekem.

Elhallgattunk, aztán csak bámultam a tájat, ami az én oldalamon a Ripoll medrét jelentette, és néhány percre igyekeztem elfelejteni, hogy Júlia mindig szembehajt a forgalommal.

– Tudod, hogy hazafelé viszel? – kérdeztem, főleg azért, hogy megtörjem az immár négy és fél kilométeres csendet.

– Ne mondd! Nem barcelonai vagy?

– Nem. Ott lakom. De tősgyökeres feixesi vagyok.

– A mindenit!

Újabb nyolcszáz métert hallgattunk.

– Nahát, még ilyet!

Megpaskoltam az arcát, amitől hirtelen sávot váltott.

– Azért nem katasztrófa, ha az ember nem barcelonai.

– Nem hát. De nem lehet könnyű.

– Túl lehet élni.

Jobb kéz felől elhagytuk Sabadellt, de csak hajtottunk tovább.

– Apai vagy anyai ágról vagy feixesi?

– Apai, nagyapai, dédapai és ükapai ágról. A család apai ága hosszú évszázadok óta összekapcsolódik Feixes történetével.

– A mindenit.

– Tessék?

– Mondom, a mindenit.

– Aha. Ha van kedved belebonyolódni, egyszer majd megmutatom a családfánkat. Van egy szépen megrajzolt családfám. Tekintélyes múltunk van, és erre mindig büszkék is voltunk.

– Voltatok?

– Voltunk.

– Akárcsak az én családom. Még a nagyapámat is alig ismertem.

– Nekem még néhány éve is élt az egyik nagyapám: na jó, a nagyapám testvére. Maurici bácsi. Eredeti figura volt.

– Miért?

– Csak úgy. Százezer éves volt, de a memóriája, akár az elefánté, és nem volt ki a négy kereke. – Odasandítottam, hogy lássam, érdekli‑e, amit mondok. – A bácsi volt a család fekete báránya.

– Igazi amerikás nagybácsi?

– Nem. Mindenki gyűlölte.

– Te is?

– Nem, én nem.

Júlia a szeme sarkából rám nézett, miközben irányjelző nélkül rátért a lehajtó sávra.

– Bemutatsz neki? – kérdezte, és nem vette észre, hogy előttünk lassít egy autó.

– Már meghalt. – Még időben lefékeztünk, épp mielőtt megállt volna bennem az ütő. – Ne hajts olyan gyorsan!

– Tessék?

– Azért tudok olyan sokat a családról, mert ő mindenféle iratot megőrzött. Mindent tudott.

– Mindent?

– Úgy bizony. Minden családban van valaki, aki őrzi az emlékeket, nem?

– A miénkben nincs. Még az sem biztos, hogy család vagyunk. – Behajtott egy utcába, aztán megjegyezte: – Gondolom, erre be lehet kanyarodni.

– Hát, ami azt illeti… volt ott egy behajtani tilos tábla, de az nálad nem akadály.

– A fenébe, hol az a tábla?

– Már elhagytuk – mondtam cérnavékony hangon, de aztán fellélegezhettem: – Nyugi, innen már kétirányú.

– Tudod, hogy egészen megéheztem? – Az egyik piros lámpa előtt egy kicsit habozott, de aztán lelkes és viharos képzeletbeli vastapsom közepette lefékezett. – Már nincs messze, csak odataláljak.

Nem ragadtam meg az alkalmat, hogy elmondjam, Maurici bácsi a bolondokházában töltötte élete utolsó évét, hogy mindenek ellenére szerettem, és hogy anyámon kívül ő volt az egyetlen a családban, akivel hosszan és komótosan el tudtam beszélgetni. Abban sem voltam biztos, hogy mindezeket valaha is el tudom‑e mondani Júliának.

Amikor rájöttem, hol vagyunk, Júlia már nekilátott, hogy leparkoljon az étterem előtti téren. Annyira lefoglalta a művelet, ahogy nyelvét kidugva, minél finomabban igyekezett nekikoccanni az előtte állónak, hogy észre sem vette döbbent hallgatásomat.

– Ez volna az étterem?

– Aha. – Megkönnyebbülten felsóhajtott. – Na, mit szólsz?

– Világbajnoki parkolás volt. Ez volna az étterem?

– Már mondtam, hogy ez.

Úgy döntöttem, jobb, ha hallgatok. Remegett a lábam, ahogy kiszálltam a kocsiból. Nyár lévén még világos volt. Önkéntelenül is megnéztem az eperfát; nagyot nőtt, és szépen megnyesték. Közelebb léptem hozzá, de nem hallottam Maurici bácsi szavait, amelyekről az utolsó, hosszú levelében írt nekem. A napóra ott volt a futórózsa falán, de teljesen hiába, se nap, se futórózsa, csak a szél ráncigálta gyengéden a nyírfák lombját, mintha rojtos köpönyege fennakadt volna rajtuk. Látszólag minden a helyén volt.

– Na, mit szólsz? – Júlia széles mozdulattal a házra mutatott, mint aki a frissen kifogott sügérrel kérkedik. Mit mondhattam volna; az én drága Júliám ugyanis hazahozott, a Gensana-házba, oda, ahol születtem, ahol felnőttem, ahol sírtam és ahol álmodoztam. Oda, ahonnan elszöktem, amikor eljött az ideje. Már évekkel azelőtt, váratlanul szóltak anyámnak, hogy el fogom hagyni, hogy már nem vagyok az övé, és egy kicsit mind megbolondultunk, mert már az is elég volt, hogy apám papucsban elment és otthagyott bennünket a sok adóssággal, a kifizetetlen számlákkal meg a gyűlölködéssel, és ráadásul hirtelen odalettek az emlékek is. Akkor történt, hogy Maurici bácsi felmászott a futórózsára. Gensana-ház, ezerhétszázkilencvenkilenc, ezerkilencszázkilencvenöt. Kis híján két évszázadnyi dokumentált élet. Úgy érzem magam, mint Emberséges Márton király. Hanyagságom következtében itt nyugszik a Gensana-ház, amelyet groteszk étteremmé alakítottak át, és a gyalázatot tetézve Vörös Tölgyfának neveztek el, ahogy a cirkalmas felirat hirdette.

– Itt a kocsikulcsod, Miquel.

– Tessék? – Nehezen tértem vissza a valóságba az álomvilágból, aztán elindultam Júlia után. Három lépcsőfok, néhány lépés vízszintesen, aztán még két lépcső. A bejárati ajtó üvegén a Visa, a MasterCard és az American Express matricája még fájdalmasabbá tette az egészet. Főúr-mosolyú férfi lépett elő a semmiből, és üdvözölt bennünket a házamban.

– Foglalt asztalunk van – mondta Júlia bennfentesen.

– Dehogyis!… – javítottam ki riadtan.

– Dehogynem… – felelte türelmes és kioktató hangon, lefegyverző mosollyal. Aztán a főúrhoz fordult: – Miquel Gensana névre.

Rám kacsintott: sosem feledkezik meg a praktikus részletekről. Néhány pillanatig, annak ellenére, hogy ott voltunk, ahol voltunk, arra gondoltam, miért is ne próbálnám meg szeretni, és utánam a vízözön. De nagyon nehéz lenne így, hogy ennyi minden zsong a fejemben, kezdve természetesen Teresával, meg aztán ott van az a gyávaság és a riadalom, amelyet a rekedtes hang utolsó telefonhívása szított fel és szabadított rám.

– Mi bajod? Nem tetszik a hely?

Jobbnak láttam nem felelni, mert a főúr energikus mozdulattal jelezte, hogy indul az expedíció az asztal felé. Ahogy a nyomában baktattunk, kerülgetve a még üres asztalokat, amelyekkel telirakták a nappalimat, az ebédlőmet és, ó, jaj, a másik kettővel szemérmetlenül egybenyitott könyvtárszobámat is, Júlia a fülembe súgta – éreztem bódító leheletét –, hogy egy varázslatos sarokban kértem asztalt, Miquel: a tüneményesen csobogó szökőkút mellett.

Súlyos sértésnek éreztem, hogy azt a vacak kutat a könyvtárszobának éppen abban a sarkában találták elhelyezni, ahol mindig is Maurici bácsi zongorája állt, Maur dédapám, a költő régi könyvei mellett. Éppen le akartam hordani miatta a főurat, amikor láttam, hogy roppant udvariasan elhúzza Júlia székét az asztaltól, aztán könnyedén meghajol, rólam pedig fensőbbségesen tudomást sem vesz. Nyomban el is ment, alighanem erősítésért. Nem kapcsoltam időben.

– Nem teszik itt neked, Miquel?

– Dehogynem, nagyon tetszik.

– Mert olyan savanyú képet vágsz… Isteni húst sütnek.

– Akkor meg kell kóstolni.

Tanulmányozni kezdtük az étlapot. Júlia lelkes kíváncsisága az enyémet is helyettesítette, mert a gondolataim nyomban elkalandoztak, ahogy megláttam az étterem logóját alkotó, ágas-bogas tölgyfát; a rajzoló régi metszet látszatát kívánta kelteni. A Gensana família nagy családi tölgyfája jutott róla eszembe, Amèlia nagymama ölében, otthon, vagy Maurici bácsinál, a bolondokházában, ahogy még nem is reszkető kézzel megmutatja, hol a helye Carlota néninek, az igazi anyjának, akinek az a romantikus szerelmi története volt; vagy Maur dédapának, a költőnek. Vagy Josefina szépanyámnak… És eszembe jutott a fogadalma, hogy összeállítja a Család Valódi és Ismeretlen Családfáját.

– Ugye milyen jópofa az étlap?

– Igen… – Végigpásztáztam az ételeken. – Látom, van itt minden.

– A húst nézd.

– Tessék?

– Itt muszáj valami húst enni.

Nem emlékeztem, hogy nálunk otthon bármit is muszáj lett volna enni, ahogy a zsidóknak, vagy a pénteki böjtöt tartó keresztényeknek. Így aztán titokzatos mosoly jelent meg az arcomon. Júlia úgy értelmezte, hogy ínyencként finnyáskodom, és felemelt ujjal, szigorúan rám szólt:

– Hús!

– Jól van, legyen hús.

Az étlapból következtetve, a tökkelütött tulajdonosok olyasféle nagymenőknek szánták az éttermet, amilyen Júlia meg az elviselhetetlen barátai. És a tetejébe ez az ostoba név!

Az áldozat pedig én voltam: mi mást tehettem volna, mint hogy hagyom, hadd peregjenek a szemem előtt az emlékképek. Mi mást tehettem volna, mint hogy arra gondolok, jaj, de jó is volna más életet élni és előre tudni, mi lesz a tettek és a döntések következménye… hej, ha újrajátszhatnánk a meccset, ha lassítva újra levetíthetnénk és kielemezhetnénk, hol tévedtünk, hol ferdült el az egész… De talán a túlzott tisztánlátás is iszonyú kínokat okozna. Vagy a cinizmus felé terelne.

– Talán jobb is, hogy nem látunk tovább az orrunknál.

– Micsoda? – Júlia úgy nézett rám, mint egy őrültre.

– Ne haragudj… Az a helyzet…

– Jól van, na… – Lesütötte a szemét, aztán újra rám nézett. Júliának gyönyörű a szeme: – Jól vagy?

– Pompásan – hazudtam, és gondtalan mosolyt erőltettem az arcomra. Júlia aggódva vizsgálgatott. Mondani akart valamit, de aztán úgy döntött, inkább hallgat. Örültem neki, mert gondolatban éppen elkaptam a fonalat, amely Bolós halálához vezetett, és nem tudtam volna megmondani, melyik pillanatban kellett volna másképp cselekednem, hogy most ne kelljen szembenéznem ezzel a halálesettel, és megint az jutott eszembe, ami a temetőben, meg Bolós özvegyének, Mariának a kétségbeesett pillantása, meg az undor, amit önmagam iránt éreztem, amíg oda nem jött Rovira, és el nem kezdtünk ezerféle másról beszélni. De a fejemben ott zakatolt a lelkifurdalás a gyávaságom miatt, mert én bizony tudtam, én tudom, miben halt meg Bolós. Valószínűleg csak én tudom, meg a gyilkosa. És talán a Kékszemű is sejti. De elbújtam a napszemüvegem mögé, amíg oda nem jött Rovira, és a nőkre nem terelte a szót, mert másról se tud beszélni, mióta száz éve a szögre akasztotta a reverendát.

– Szűzérmét fogok enni – jelentette ki Júlia, látva, hogy velem nem sokra megy. Láthatóan örült a döntésnek. – Hát te?

Én éppen akkor jutottam arra a felismerésre, hogy életem negyvennyolc éve során még a halálfélelem sem tudott megszabadítani egyfajta megrögzött, idült lelkifurdalástól. Teljesen függetlenül az átázott törülközőtől és a huszonötös égőtől. Életem során állandóan új meg új korszakot kezdtem, és a régieket mindig vesztesként zártam le. Istenben pedig már évszázadok óta nem hittem.

– Szóval azt akarod, hogy Bolósról beszéljek.

– Igen, de előbb nézd meg az étlapot.

– Sietsz?

– Nem én.

– Csakhogy ha Bolósról beszéltetsz, akkor magamról is beszélnem kell.

– Nem baj. Arról az időről mesélj, amikor egy csomó mindent együtt csináltatok.

Kényszeredetten beletemetkeztem az étlapba. El tudom én ezt mondani Júliának?

– Le vagyok törve.

Júlia most úgy nézett rám, mint aki nyomban rám förmed. Megrémültem, mert semmitől sem félek jobban, mint a dühös nőktől.

– Válassz magadnak valami jó húsételt, ha megkérhetlek! – Aztán sértődötten hozzátette: – Én is le vagyok törve, de azért viselkedem.

– De te nem vagy a Bolós barátja.

Letette az étlapot, és rám szegezte szénfekete pillantását.

– Hajlandó vagy vacsorázni velem? Hajlandó vagy segíteni, hogy megírjam a cikket a barátodról?

– Hát persze. De én…

– Hát persze. De te. – Júlia most olyan volt, mint munka közben; dirigálásra született, de nálam alacsonyabb beosztásban dolgozott. – Kiteszem a lelkemet, hogy találjak egy pipec helyet, asztalt foglalok, szakítok egy kis időt a zsúfolt programomban…

Nem tudtam, hogy ilyen komoly a dolog. Azonnal tanulmányozni is kezdtem az étlapot, akár egy gyerek, aki tudja, hogy a tanító néni szigorú pillantása rögtön megfeddi. Júlia elhallgatott; alighanem halálra bosszantotta az enerváltságom.

– Tőkehalat eszem.

– De hát… – A tiltakozásából őszinte megdöbbenés áradt. Olyan volt, mint Jeanne d’Arc. – Megmondtam, hogy itt a húsételek jók!

– Akkor legyen az. Húst kérek! – El is ismételtem, miközben rámosolyogtam a főúrra, aki néhány másodperccel azelőtt felbukkant a csempés fal mögül, kezében jegyzettömbbel és egyenesen nekem címzett, bizalmatlan fintorral az arcán.

– Milyen hús legyen, uram?

– Nem tudom… – Aztán találomra rávágtam: – Az, amit kétféle szósszal tálalnak. A kisasszony rendelését már felvette?

– Igen, uram. Már régen.

A megjegyzését képtelenül pimasznak találtam.

Nehéz alku volt. De végül sikerült igen tisztes ételsort összeállítanunk, és ami a lényeg, hogy Júlia meg volt vele elégedve. A főúr előbb felírta a különleges kívánságokat (ne legyen zsíros, ne legyen sós, és ne tegyenek hagymát a Montpensier-salátába), aztán elment a noteszával, amely ki tudja, miért, engem a parkolóőr bírságtömbjére emlékeztetett, és akkor Júlia szeme újra támadólag szegeződött rám:

– Megmondanád, hol jár az eszed?

– Egy kis idő a zsúfolt programodban! Hát ez jó!

– Nekem ne beszélj mellé. Mire gondolsz?

Legszívesebben elsírtam volna magam, így nagyot nevettem. Aztán az asztal sivatagján át megpaskoltam Júlia arcát. Az eleven, energikus, szénfekete szemű, hollófekete hajú, bársonyos bőrű, fiatal, szemérmetlenül fiatal Júlia; a nagy ismeretlen, mert mi ketten még sosem beszélgettünk úgy igazán; biztosan azért, mert nem érthetné meg, hogy tétova kapkodásban élek, hogy bár csak húsz évvel vagyok idősebb nála, mégis mérhetetlenül öreg vagyok, akit kikezdenek és megsebeznek az emlékek és a lelkifurdalás, és hogy a halál gondolata úgy telepszik rá az agyamra, akár egy vékony réteg patina. Ez pedig azt jelenti, hogy oda az ifjúság. Mindezt nagyon nehéz elmondani egy ilyen lánynak. Ahogy azt sem tudtam megmondani neki, hogy nézd csak meg ezt az éttermet, Júlia. Ez volt az otthonom. Itt, ahol ülünk, az egyik dédapám tartotta a régi könyveit; költő volt. Maur Gensana: hallottál már róla? Ugye nem? És tudtad, hogy a drágalátos főpincéred a családi könyvtárszobában ültetett le bennünket? A varázslatos sarok valaha könyvtár volt. Ez a minősíthetetlen csorgókút pedig, a nagybátyám kanapéjának a helyén, súlyos támadás a családom jó ízlése ellen. Nem, mindezt nem mondhattam el, mert nem akarózott elsüllyedni szégyenemben. De valamit tennem kellett, hogy megvédjem magam Júlia pillantásától:

– Egy szép napon – kezdtem mesélni zengzetes hangon – beleszerettem valakibe.

– Ó – kapta fel a fejét meglepett arccal.

– Úgy ám. Az egyik nagyáruházban történt. Éppen felfelé mentem az egyik mozgólépcsőn. Ő lefelé tartott a másikon. Magas volt, szőke és gyönyörű. Csak úgy sugárzott belőle a szépség, érted?

– Na ja.

– Egymásra néztünk. Keresztüldöfött a pillantásával, de én álltam a tekintetét. Amíg el nem haladtunk egymás mellett.

– Aztán mi történt?

– Mind a ketten megbotlottunk. Megszédített az illata. Aztán újra rám szegezte a szemét.

– Ki volt az? Ismerem?

Elvettem egy darab kenyeret. Álmodozó képet vághattam:

– Sosem láttam többé. Futó szerelem volt.

– Miért mondod el ezt nekem, Miquel?

Miért? Mert borús volt a kedvem. Mert vacsorázni készültem egy lánnyal, akibe egy kicsit beleszerettem, de aki az értésemre adta, hogy szívesen bújócskázik egyszerre több férfival is, és akivel még egyszer sem próbáltam személyesen, bizalmasan beszélgetni. Nem, nem; elképzelhetetlen, hogy mi ketten az ágyban kössünk ki. Azért meséltem el neki azt a szerelmi kalandot, hogy gyakoroljak, mert nagyon félénk vagyok, és mert nemrég temettük el Bolóst, és mert az a lehetetlen csorgókút a könyvtárszoba közepén éppen ott állt, ahol az emlékezetem szerint Maurici bácsi – még mielőtt bezárták volna – hosszú órákat töltött a lassan múló délutánokon; lapozgatta a könyveket, turkált a családi iratok közt, nézegette a képeket a könyvekben, és Mompout meg Bachot játszott. Vagy papírfigurákat hajtogatott. Azért is, mert idegesített, hogy ismeretlenül, inkognitóban vacsorázom a saját házamban, amely hét nemzedéken át a Gensanák szülőháza volt; itt élt és halt meg Ton és Maur dédpapa és a dédmamák, itt született az apám, és itt születtem és nőttem fel én is; ez a ház volt a tanúja mindkét szökésemnek… Azért, mert azok közt a falak közt ültem, amelyek részét alkották az én legszemélyesebb, legintimebb élményeimnek, amelyek most betöltötték az emlékeimet.

– Tetszik neked ez a hely, Júlia?

– Nekem nagyon. – Már sokkal nyugodtabb volt. – Szerintem tündéri.

Szóval a házam tündéri. A család két évszázados élete, Antoni Gensana i Pujadestől, I. Antoni Gensanától, az Ősapától, akitől a családfa szerint származunk, le egészen hozzám, a tizennyolcadik század végétől a huszadik század végéig, a Gensanák hét nemzedéke, akik gazdagították a családi fészket meg a krónikát, és élettel töltötték meg ezeket a falakat, ennyi sok erőfeszítés után a tündéri minősítést kapták. Elgondolkodtató.

– Igen. Szerintem is tündéri. Nem tudod, azelőtt családi ház lehetett?

– Nem hiszem… Csak nem képzeled, hogy bárki képes lett volna itt lakni?

– Hát…

– Nem létezik! Ha nem a kísértetek riogatnak, akkor a falak omlanak rád. Nem beszélve a rémes hidegről.

Ebben teljesen igaza volt. Aztán még megtoldotta:

– De ha mégis lakott itt valaki, elég fura emberek lehettek, csupa dekadens alak.

Ebben is igaza volt. Hagytam, hadd folytassa a kinyilatkoztatást.

– Mondtam már, hogy ismerem a tulajdonosokat?

– Tényleg? – Egyből hegyezni kezdtem a fülem. – Milyen tulajdonosokat?

– Az étteremét. Maite Segarra az, akinek Manolo Setén a férje, vagyis már csak volt.

– Fogalmam sincs, ki az.

– Jaj, dehogy nincs! Az a belsőépítész. Ne mondd már, hogy nem ismered…

Rágyújtottam egy cigarettára, miközben azon törtem a fejem, vajon kiről beszélhet. Júlia valósággal rávetette magát az Isaac Stern-féle öngyújtóra.

– Jaj de szép!

– Antik darab.

– Akkor is gyönyörű. Hol szerezted?

– Ja, azt a Setént mondod, a belsőépítészt!

– Na látod, hogy ismered! – tért vissza az eredeti témára.

– És hogy jutott eszébe, hogy éttermet nyit?

– Talán elege lett. Biztos nagy pénzt akaszt le ezzel. De még mekkorát!

Nem tévesztettem szem elől az öngyújtót, amíg Júlia vissza nem tette a cigarettásdoboz mellé.

– Ami azt illeti, most elég üresnek látszik – jegyeztem meg, csak hogy mondjak valamit.

– Mert túl korán jöttünk. Ha akarod, később bemutatlak Maitének.

Néztem, ahogy Júlia a kenyeret majszolja. Szívesen csókolgattam volna az apró, fehér fogait. Miért nem lehetnek az életben efféle csodák?

Jó ideje tudtam, hogy nincsenek csodák. Sokféle, mindig átmeneti következtetésre jutottam már életről és halálról. Például arra, hogy az embert az különbözteti meg az állattól, hogy örökkévalóságra törekszik; az ember ősidők óta küzd az elérhetetlen öröklétért. Különféle módszerekkel: képen rögzítve az alakját, a vallások megteremtésének jóval kifinomultabb eszközével, a faj szenvedélyes fenntartásával és a tulajdon művének halhatatlanná tételével. Én úgy látom, hogy az emberiség három halhatatlanná tévő módszert alkalmazott a történelem során: a legáltalánosabb az utódok nemzése, a legelfogadottabb a vallás, a legemelkedettebb pedig a művészet. De mi van azokkal, akik nem hisznek és terméketlenek, mint én? Alighanem ezért érdekel annyira a zene, amelyet egyesek szereznek, mások eljátszanak; a költészet, amely megráz, holott egy ismeretlen írja; és a festészet, amellyel én magam képtelen lennék akár csak próbálkozni is. Valószínűleg ezért sírok, amikor Mendelssohnt hallgatom, és máris futok egy nőhöz, hogy szárítsa fel a könnyeimet. Ha pedig a kedves Alban Bergemet hallgatom, a világon senki sem tudja enyhíteni a fájdalmamat. És megérteni is csak nagyon kevesen. Életem nagy keserűsége, hogy nem vagyok zenész, festő vagy költő, csak egy közönséges, nyomorult dilettáns, aki nagyon érzékeny, de képtelen az alkotásra. Gyerekkoromban sosem voltam jó tanuló; Ramon, a másod-unokatestvérem, aki mindig az orrom alá dörgölte a sok kitűnőjét, huszonnégy évesen már textilmérnök volt, és nagyon tehetségesen segített apámnak csődbe vinni a gyárat. Én viszont a természettudományokat választottam, éppen csak le tudtam érettségizni, aztán átváltottam a filológiára, de nem az igeragozási táblázatok és a bazilika-alaprajzok hoztak lázba, hanem a diákgyűlések, hatvannyolc májusa és sok minden más, úgyhogy a tanulmányaim abba is maradtak, mert a forradalom sürgősebb volt, Berta pedig gyönyörű. Aztán amikor véget ért a háború, és Franco ágyban halt meg, újra szerelmes lettem. A házasságom Gemmával két évig, két hónapig, huszonegy napig és tizenhárom óráig tartott. Amikor hazamentem hallgatag, szomorú anyámhoz, és azon töprengtem, újra kell‑e kezdenem, és ha igen, mit, rádöbbentem, hogy már huszonhét éves vagyok, és nincs mit mondanom az apámnak. Juan Crisóstomo Arriaga, a spanyol Mozart már húszévesen meghalt. Vénséges vénnek éreztem magam, és semmihez sem volt kedvem. Ahelyett hogy vettem volna magamnak egy repülőjegyet, hogy trópusi betegségeket szedjek össze Indiában, vagy szenvedélyes munkálkodásba fogtam volna az elérhető lányismerősök lába között, egyszerűen váltottam egy bérletet a Zenepalotába, és hagytam, hadd éljenek a többiek, aztán lássuk, mire jutnak. Erkély ötödik sor, majdnem középen. És derekasan nekiláttam a tanulásnak, még többet olvastam, és még inkább beleszerettem a szépségbe. Most, sok év múltán, többen is tudósnak tartanak. Mulatságos, de így van.

– Mit akarsz hallani Bolósról?

– Mindenfélét. Személyes dolgokat. A fiatalkorából.

– Nem ismerted, igaz?

– Dehogynem. Te mutattál be neki. – Úgy pillantott körül, mintha félne, hogy más is meghallhatja, amit mond, aztán mélyen a szemembe nézett, és azt kérdezte: – Mit érez az ember, amikor meghal egy igazi jóbarátja?

– Honnan tudod, hogy Bolós igazi jóbarát volt?

– Mit érez?

– Nem tudod? – Rásandítottam, és nagyon fiatalnak láttam. – Neked még nem halt meg egy se.

– Nem. Nincsenek is barátaim.

– Na ne!

– Pedig így van. Csak nagyon rendes kollégáim. – Aztán egészen halkan: – Meg szeretőim. Na, mit érez ilyenkor az ember?

Sokat kellett gondolkodnom rajta. Nagyon sokat. Amikor kimondtam a választ, nem néztem a szemébe, mert Teresát láttam magam előtt.

– Semmit, Júlia. Az ember ilyenkor csak sír.

2

„Feixesben születtem, 1905-ben, a helybéli Francesc Sicart és az ugyancsak helybéli Carlota Gensana fiaként. Nagyapám szerény vagyonát három gyerek között kellett szétosztani, így apám szinte semmit sem örökölt, és a megélhetését a hivatása gyakorlásával kellett biztosítania: órás volt, mégpedig igen ügyes kezű mesterember. Anyám, a jeles költő, II. avagy Halhatatlan Maur Gensana húga, és II. avagy Aranyszájú Anton Gensana képviselő lánya már gazdagabb volt; szép és okos lány, akiért apámnak meg kellett küzdenie, és akinek az emlékét csak nehezen tudom felidézni.”

Úgy érzem, méltó kezdést sikerült találnom ennek a levélnek, amelybe belefogtam, most, hogy te, az én kedves II. avagy Tétova Miquel Gensanám néhány hétre megint elutaztál valahová. Azért írok, mert hamarosan meg kell halnom, méghozzá a család férfi tagjainak hagyományát követve minden különösebb ceremónia nélkül. A Rousseau-tól kölcsönzött bevezetés egyetlen hazugsága apám foglalkozása. A többit ítéld meg te magad, Miquel, ha kedved tartja.

Ezerkilencszáznegyvenhét április harmincadikán születtél. A szememben akkoriban már kirajzolódott a gyűlölet vékony vonala, amely áttetsző és feszes, akár a horgászzsinór, és olyan erős, hogy kellő hozzáértéssel le is lehet fejezni vele valakit. Akkoriban én már Földnélküli Maurici voltam, a Számkivetett, aki sosem kerülhet trónra, ahogy te sem. Amikor megszülettél, szőke voltál és kék szemű. Bedugtam az ujjamat az öklöcskédbe, te meg úgy szorítottad, mintha azon múlna az életed. Meg voltam róla győződve, hogy máris tudod, nem akarod követni a bátyád példáját, és ezért ragaszkodsz hozzám. Te vagy a harmadik Miquel az életemben. A szüleid lelkifurdalásból adták a Miquel nevet a bátyádnak. És a rítust veled is megismételték. A neved alighanem az egyetlen győztes csatám ebben a családban, amelyben meg kell halnom. De ahhoz, hogy téged így nevezzenek, az én lángoló és elmúlhatatlan szerelmemnek olyan fájdalmas véget kellett érnie, mint semmi más szenvedélynek.

Aznap, amikor megszülettél, nedves föld illata töltötte be a Gensana-házat. Az évszázad legesősebb tavasza köszöntött Feixesre. A nedves föld kipárolgása, amelynél ősibb illata egyetlen kertnek sem lehet, belengi a képzeletemet, és összekapcsolódik a születéseddel. A kert pompásan ragyogott, egy kicsit talán megzavarta a rengeteg eső, de minden növény vadul burjánzott. Apád, aki szereti a hókuszpókuszt, ültetett egy eperfát a bejárat mellé. Pere nem tudta, hogy nem éppen bölcs dolog egy fa életéhez kötni egy emberét. De mivel nem akadályozhattam meg benne, beletörődtem, hogy az a fa életed egy része; ezért aznap éjjel, amikor elültette, kimentem a kertbe, körülástam a fácskát, és mint Midász király borbélya, a földbe rejtettem titkos szerelmem szavait, mielőtt felszállnának a fellegek közé; talán ezért van most bátorságom elismételni őket. De lehet, hogy már hallottad is egy-egy szeles alkonyon, ahogy a levelek közt susogó szél hangján szólnak hozzád.

A család férfi tagjai mindig is gyűlöltek. Kivéve apádat, aki fiatalkorában testi-lelki jóbarátom volt. Az asszonyok viszont mindig tiszteltek és megértették, hogy hosszú évek óta nincs más gyönyörűségem, csak Mompou, Satie és Debussy. És ha leültem a zongora elé, nem csukták be fintorogva a könyvtárszoba ajtaját, ahogy Ton nagyapád tette, III. avagy Gyáros Anton, akit Isten nyuvasszon meg.

Nem akarom, hogy Samanta őrmester megtalálja Pilar néni naplóját. Eldugom a hajtogatni való papírok közé. Ha majd hazajössz ebből a lehetetlen utazásból, hogy ki tudja hol, ki tudja kivel interjút készíts, megtalálod a halotti iratok között.

Nem hiszem, hogy ez volna a jó alkalom arra, hogy a bácsikámról beszéljek, gondolta Miquel… … …

Tartalom

Első rész: Az aorisztosz titka

Első tétel: Andante (prelúdium)

Második tétel: Allegretto (scherzando)

Második rész: Egy angyal emlékére

Harmadik tétel: Allegro (kadencia)

Negyedik tétel: Adagio (korál: Es ist genug!)

Újdonságaink, eseményeink,
valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu‑n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda
Kézirat-előkészítő Ruttkay Helga
A szöveget gondozta Csuhai István
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Borítótervező Szalkai Diána

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 559 7

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL