Adam Alter

LENDÜLJ TÚL
A HOLTPONTON!

100 módszer, amelyekkel eljuthatsz
az elakadástól a sikerig

részlet

A fordítás alapja:

Adam Alter: Anatomy of a Breakthrough: How to Get Unstuck When It Matters Most

Copyright © 2023 by Adam Alter

Fordította: © Pétersz Tamás, 2023

Szerkesztette: Illényi Balázs

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2025

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 488 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szauer Tamás

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Sarnek, Samnek és Isnek, akiknek
a legnagyobb áttöréseimet köszönhetem

TARTALOM

Bevezetés: A legelső szabály, hogy úgyis elakadunk

I. rész: Segítség

1. Miért elkerülhetetlen, hogy elakadjunk?

2. Tartsunk ki!

3. Csapdák és kísértések

II. rész: Szív

4. Szusszanjunk egyet!

5. Tartsunk szünetet, mielőtt cselekednénk!

6. Tanuljunk meg jól kudarcot vallani!

III. rész: Fej

7. Elakadásvizsgálat és az egyszerűsítés művészete

8. Rekombináció és irányváltási képesség

9. Sokféleség és közösségi ötletbörze

IV. rész: Szokás

10. Kísérletezés

11. Felfedezés és a lehetőségek kiaknázása

12. Cselekvés mindenek felett

Összefoglalás: 100 módszer a holtpontról való elmozdulásra

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

BEVEZETÉS A LEGELSŐ SZABÁLY, HOGY ÚGYIS ELAKADUNK

Brianne Desaulniers a kaliforniai Sacramentóban született, 1989-ben.1 A kislány, akit francia-kanadai apja és amerikai anyja otthon taníttattak, vonzódott az egyiptológiához és a mágiához, de a legjobban a színészet érdekelte. Hatévesen a legfiatalabb diákként felvették a San Franciscó-i American Conservatory Theater színészképzőjébe, és három évvel később már szerepelt is egy tréfás jelenetben a Jay Leno-féle The Tonight Show-ban. A rövid jelenetnek köszönhetően további televíziós felkéréseket kapott: először epizódszerepeket, aztán kisebb állandó szerepeket osztottak rá, végül pedig népszerű televíziós sorozatok főszerepeit játszhatta el. A kritikusok elismerése aztán megnyitotta az utat a filmek, a rendezés és az írás felé.

Néhány évvel később Desaulniers – ekkor már Brie Larson néven – A szoba (Room) című filmben nyújtott alakításáért, hetvennegyedik nőként, megkapta a filmszínészeknek járó legrangosabb elismerést, a Filmművészeti és Filmtudományi Akadémia díját, vagyis az Oscart. Ezenkívül több mint hetven további díjat ítéltek neki, és eljátszhatta a Marvel Kapitány (Captain Marvel) című kasszasiker címszerepét. Larson igazi tündérmesébe illő karriert futott be: nagyon korán elkezdte a színészi pályát, majd sok-sok apró lépéssel végül feljutott a csúcsra.

Ezzel a jellemzéssel csak az a baj, hogy nem tesz említést a több évtizedes küszködésről. Sok színésztársához hasonlóan Larson is éveken át egy helyben topogott, mielőtt bekövetkezett volna a nagy áttörés. Számtalan visszautasításban volt része, testképproblémákkal küzdött, és bevallotta, hogy élete nagy részében „csúnyának érezte” magát. A szülei elváltak, és az anyja vele és a testvérével, Milaine-nel Los Angelesbe költözött, hogy közelebb legyenek Hollywoodhoz. „Egy vacak kis egyszobás lakásban laktunk – idézte fel Larson. – Az ágyat a falról lehetett lehajtani, és fejenként három ruhánk volt.” Több tucat szerepre jelentkezett, reklámoktól kezdve televíziós sorozatokig, és több száz meghallgatáson vett részt – sikertelenül.

Larson abban különbözik a legtöbb A listás színésztől, hogy nyíltan beszél a nehézségekről. „Audition Storytime! (pt. 1)” (Meghallgatási sztorik, 1. rész) címmel 2020. augusztus 13-án feltöltött a YouTube-ra egy tizennégy perces videót.2 „Gondoltam, mesélek egy kicsit arról, hogyan is jutottam el idáig – mondja Larson a kamerába –, mert úgy látom, hogy állandóan csak a sikereimről esik szó, arról viszont senki sem beszél, hogy milyen nehéz volt, milyen sokszor elutasítottak; össze sem tudnám számolni, hány szerepet nem kaptam meg. Szóval szerintem érdekes lenne ezekről is beszélni.”

A videó és a folytatása húszévnyi csalódás története onnantól fogva, hogy Larson hétéves korában először jelentkezett egy reklámszerepre. A többi ifjú reménységgel együtt beterelték egy szobába, és a szereplőválogató alig néhány másodperc után elküldte. Ő sírva fakadt, mert azt sem hagyták, hogy előadja az alaposan begyakorolt monológját. „Később – meséli –, az egyik válogatáson azt mondták az ügynökömnek, hogy olyan rossz vagyok, hogy inkább ne is vigyen oda többet. És ő nem is vitt.” Ekkor Larson sorolni kezdi, milyen szerepeket nem kapott meg: Gossip Girl – A pletykafészek (Gossip Girl), Az éhezők viadala (The Hunger Games), Holnapolisz (Tomorrowland), a Star Wars-sorozat, A mindentudó ház (Smart House), Kémkölykök (Spy Kids) és az Agymenők (The Big Bang Theory). Minden címnél felkacag, ám ha a megfelelő pillanatban megállítjuk a videót, láthatjuk az arcán a fájdalomra utaló apró jeleket. Ezek nem boldog emlékek, és a későbbi sikerek ellenére ma is élénken élnek benne.

Az „Audition Storytime” második részében aztán Larson rálép a gázra, és csak úgy darálja az elbukott meghallgatások tucatjait.3 „Eljutottam az utolsó körig – meséli – a Junóval, A 13-assal (13), a Krízisbennel (The Brink), A mindentudó házzal, a Holnapolisszal, a Tökéletes hanggal (Pitch Perfect), a Vadregénnyel (Into the Woods), a Lázongó ifjúsággal (Youth in Revolt), a Pán Péterrel (Peter Pan), a CTRL nélküllel (Halt and Catch Fire), az Agymenőkkel… Te jó ég! Ez rengeteg csalódás, srácok! De még mindig itt vagyok.” Larson is elismeri, hogy a statisztika nem valami fényes, de azért bizakodóan hozzáteszi: „Az esetek 98-99 százalékában nemet mondtak. Tudom, hogy ezt nehéz megérteni a maga teljes valóságában, de gondoljunk csak bele, hogy meghallgatások ezrein vettem részt!”

Larson maga a színészi siker megtestesülése. Díjak, hírnév, pénz, szakmai elismerés és sok-sok szerep. De egykor még ő is falakba ütközött, méghozzá a saját bevallása szerint az esetek 99 százalékában. A YouTube-vallomásait több százezren nézték meg, és több tucat médiareakció született a hatásukra. A videók azért említésre méltóak, mert szokatlannak számít feltárni egy ennyire simának látszó életút kudarcait. A megrekedés nem olyan téma, amelyről ünnepelt színészek vagy más sikeres sztárok szívesen beszélnek ilyen mélységben és ilyen fájdalmas őszinteséggel, ezért sokszor magányosnak, elszigeteltnek érezzük magunkat, ha a saját utunk olyan nehéznek tűnik az övékhez képest.

Az élet minden elképzelhető területén előfordul, hogy megrekedünk. Például a munkánkban, amelyet a legszívesebben otthagynánk, vagy a párkapcsolatunkban, mert nem nyújt beteljesülést. Megrekedünk íróként, festőként, zeneszerzőként, sportolóként, tudósként és vállalkozóként. Ez az állapot tarthat néhány napig, de akár évtizedekig is. Lehet, hogy véletlenül megtaláljuk a módját, hogy kitörjünk ebből az állapotból, de az is lehet, hogy életünk végéig beleragadunk. A megrekedés ilyen makacs eseteiről viszonylag keveset hallunk, mert folyamatosan sikertörténetekkel bombáznak bennünket, és ezért azt hisszük, mások kevesebb akadályba ütköznek, mint mi. Időnként felbukkan egy-egy Brie Larsonhoz hasonló sztár, aki eloszlatja ezt a tévhitet, de általában olyan érzésünk van, hogy a megrekedés bennünket valahogy jobban sújt, mint másokat. Az igazság azonban az, hogy mindenki óhatatlanul belefut úttorlaszokba, és az elakadás nem rendszerhiba, hanem a sikerhez vezető út természetes velejárója. Akkor viszont miért ismerjük annyival könnyebben fel a saját korlátainkat, mint másokét?

Ennek legalább két oka van. Az első a Shai Davidai és Tom Gilovich kutatók által ellenszél/hátszél aránytalanságnak nevezett pszichológiai jelenségben keresendő.4 Ez az aszimmetria azt jelenti, hogy sokkal nagyobb figyelmet fordítunk a korlátainkra (vagyis az ellenszélre), mint az erősségeinkre (vagyis a hátszélre), és emiatt úgy érezzük, a valóságosnál nagyobb ellenállásba ütközünk. Davidai és Gilovich egy rossz betűket húzó Scrabble-játékos esetével szemlélteti az elméletet. Képzeljük el, hogy az angolul játszott Scrabble-ben a következő betűket kapjuk: U, U, I, I, I, Q és W. Ha nem áldozunk be egy kört, hogy új betűket húzzunk, akkor ezekkel több fordulóra megrekedünk, és ettől kezdve valahányszor megpróbálunk kirakni egy szót, mindig a balszerencsénken bosszankodunk majd. Egy jó betűjárás ezzel szemben nem tart sokáig; amint megkapjuk a kockákat, rögtön ki is játsszuk őket. Ugyanez más környezetben is igaz. Ha nagy forgalomban vezetünk, és két sáv közül a lassabbat választjuk, akkor dühösen bámuljuk a másikban elhúzó autókat, míg, ha mi is ott ülnénk az egyikben, akkor csupán az útra figyelnénk. Az akadályokra emellett azért is fordítunk több időt és energiát, mert csak így tudjuk legyőzni őket. Nem játszhatunk jobban a Scrabble-lel, és nem hozhatjuk be a forgalomban elvesztegetett időt, ha nem mérlegeljük a lehetőségeinket, és nem cselekszünk azok szerint.

Davidai és Gilovich azt is megfigyelték, hogy miközben az előttünk álló akadályokra összpontosítunk, általában nem vesszük észre a többiek nehézségeit. A kutatók egyik kísérletükben műveltségi vetélkedőt rendeztek a Cornell Egyetem hallgatóiból verbuvált pároknak. A kérdések egy részét minden résztvevő számára a könnyű kategóriából válogatták össze – például televíziós vígjátéksorozatokra vagy ismert rajzfilmekre vonatkoztak –, míg más feladványok olyan nehéz kategóriákba tartoztak, mint a barokk zene vagy az orosz irodalom. A résztvevők a játék után sokkal jobban emlékeztek ellenfelük könnyű kategóriás kérdéseire, mint a nehezebbekre, a sajátjaik esetében azonban nem mutatkozott ilyen részrehajlás. Ez a minta más területeken is megmutatkozik. Gilovich például egy másik kísérletben megállapította, hogy a legtöbben úgy vélik, az adók és a szabályozások nekik nagyobb kárt okoznak, mint másoknak, még akkor is, ha ez az objektív adatok alapján nem bizonyítható.

A másik ok, amiért az előttünk álló akadályokat szokatlannak tartjuk, az, hogy nehéz megértenünk mások küzdelmeit. A legtöbben diszkréten, zárt ajtók mögött vagy a saját fejükben viaskodnak a démonaikkal, és mi csak a folyamat tiszta, csillogó végeredményét látjuk. Látjuk Brie Larson Oscar-díját, de az azt megelőző két évtizedes küzdelmet nem. A média is sokkal nagyobb teret ad a gigantikus sikersztoriknak – Roger Federernek és Serena Williamsnek, Jeff Bezosnak és Mark Zuckerbergnek, Meryl Streepnek és Daniel Day-Lewisnak –, mint a több milliárd küszködőnek, akik szokványos esetek, és éppen ezért kevésbé érdekesek. A közösségi média is tele van népszerűséggel és ragyogással, és még az általunk követett jelentéktelen influenszerek is úgy osztják meg az életüket, hogy kicsemegézik a legjobb pillanatokat, a szépséghibákat pedig kihagyják. Mások életében tehát nehezebben vesszük észre a küzdelmet, ezért tévesen azt hisszük, hogy nekünk több jut belőle, mint nekik.

Az Airbnb piaci értéke 2021-ben meghaladta a 100 milliárd dollárt, és egyike volt a világ száz legnagyobb tőzsdei cégének. Három társalapítója, Brian Chesky, Joe Gebbia és Nathan Blecharczyk személyes vagyona fejenként 13 milliárd dollárra rúgott. Közülük Chesky a vállalat arca és vezérigazgatója, és Brie Larsonhoz hasonlóan ő sem titkolja el, milyen kihívásokkal kellett szembenéznie a cégnek a fejlődés útján, illetve ő maga hogyan akadt el közben többször is.

Az Airbnb-t a szükség szülte. Chesky és Gebbia az egyetemen ismerkedtek meg, majd miután végeztek, Chesky Los Angelesbe, Gebbia pedig San Franciscóba költözött. Mindketten unalmasnak találták a munkájukat, ezért Chesky beköltözött Gebbia San Franciscó-i lakásába, hogy közösen próbáljanak szerencsét techvállalkozóként. „Úgy ezer dollár volt a bankszámlámon, úgyhogy autóval mentem fel San Franciscóba” – idézte fel Chesky a Stanfordi Egyetemen 2015-ben adott interjúban.5

Ez 2007-ben történt. Amikor megérkeztem San Franciscóba, kiderült, hogy a lakás bérleti díjának rám eső része 1200 dollár lesz, így szó szerint arra sem volt pénzem, hogy kifizessem a lakhatásomat. Viszont éppen akkor rendeztek a városban egy nemzetközi dizájnkonferenciát, és az esemény honlapján az állt, hogy az összes közeli szálloda tele van.

Támadt egy ötletünk: a konferenciára érkező dizájnereknek meg kell szállniuk valahol, nekünk pedig nincs pénzünk, tehát mi lenne, ha valami panziófélét nyitnánk a konferencia idejére? Ezzel csak az volt a gond, hogy nem volt ágyunk; volt viszont három felfújható gumimatracunk. Így született meg a név: Air Bed and Breakfast („levegőágy és reggeli”), és az első weboldalunk címe is az lett, hogy airbedandbreakfast.com. Végül hárman szálltak meg nálunk a konferencia idejére, és úgy gondoltuk, milyen vicces és menő módja ez a pénzkeresetnek.

Joe ezután bevonta az egyik volt szobatársát, Nathan Blecharczyket is, és elhatároztuk, hogy cégként folytatjuk ezt a tevékenységet. Az elképzelés lényege a következő volt: mi lenne, ha ki lehetne venni valakinek a lakását, bárhol a világon, mint egy hotelszobát?

Ezt hallva úgy tűnik, mintha valami jelentéktelen garázscégről lenne szó, amelyet néhány frissen végzett diplomás srác dobott össze egy hirtelen ötlettől vezérelve. Még maga Chesky is nevetett, amikor az interjú elején bevallotta, hogy többen azt mondták neki: „Az Airbnb a legrosszabb ötlet, amely valaha bevált.”

A vállalkozás eleinte csak botladozott. „2008-ban három különböző alkalommal indítottuk el a céget – emlékezett vissza Chesky. – A harmadik nekifutás után bemutattuk a csapatot tizenöt angyalbefektetőnek. Hét közülük nem is reagált, négyen azt mondták, a vállalkozás »nem illik az elképzeléseikbe«, egynek nem tetszett a piac, a maradék három pedig egyszerűen passzolt.” Chesky és Gebbia hitelkártyákról finanszírozták a céget, amelyeket egy baseballkártyákhoz készült tasakban tartottak. Rövid idő alatt több mint 30 ezer dollárnyi tartozást halmoztak fel.

Brie Larsonhoz hasonlóan Chesky is nyíltan felvállalta a korlátait. Sőt 2015 nyarán egy Medium-blogbejegyzésben még az eredeti elutasító e-mailek képernyőfelvételeit is megosztotta.6 A levelekben olyan kifejezéseket találunk, mint „itt nem igazán csinálunk ilyesmit”, „nem vág a profilunkba”, „a potenciális piaci lehetőségek nem tűntek elég biztatónak” vagy „az utazással mint kategóriával mindig is gondjaink voltak”. Az Airbnb természetesen átvészelte ezeket a kezdeti viharokat, és sértetlenül keveredett ki a nehézségekből. A csapat az elején több tucat házigazdával találkozott, hogy megtudják, mi vált be a termékből, és mi nem. Az alapítók azt az évet airbnb-s lakásokban töltötték, hogy első kézből ismerjék meg a szolgáltatást. Hogy tudják, mi a különbség a háromcsillagos élmény, az ötcsillagos élmény és – ahogy Chesky előszeretettel hivatkozik az értékelési rendszerükre – „a hétcsillagos élmény” között. Az Airbnb terjeszkedni kezdett, először New Yorkban vetette meg a lábát, majd más amerikai városokban is, és lassan a befektetők is kezdték komolyan venni a vállalkozást: 2009-ben 620 ezer dollárt invesztáltak bele, 2010-ben 7 milliót, 2011-ben pedig már 112 milliót. A sok döccenő ellenére a legtöbben általában a vállalat sikeres célba érkezésével foglalkoznak, nem pedig az odavezető út akadályaival.

Az Airbnb által bejárt egyenetlen pálya egyáltalán nem szokatlan. Ha megnézzük egy másik gigász, az Amazon történetét, ugyanilyen nehézségekre bukkanunk. A vállalatnál Dan Rose felelt a kiskereskedelmi részlegekért 1999 és 2006 között, és részt vett a Kindle könyvolvasó piacra dobásában is. Rose 2020 szeptemberében posztolt egy tweetfolyamot, amely felidézi, hogyan próbáltak talpon maradni nem sokkal az után, hogy 1999 novemberében leszerződött a céghez:

Az Amazon 1995 júliusában indult, és az első hét évben minden karácsonyi időszak halálközeli élményt jelentett.7 Én 1999-ben léptem be, így a saját bőrömön is megtapasztalhattam mindezt. November végén a vállalat összes alkalmazottját kihelyezték a teljesítési központokba, ahol hat héten keresztül dobozokat csomagoltak. A következőket láttam:

Hiába igyekeztünk előre tervezni, a cég egyszerűen képtelen volt lépést tartani az ünnepi kereslettel. Az éves megrendelések 40 százaléka a hálaadástól újévig tartó hat hétben érkezett be… Az 1995-ös karácsony: minden dolgozó, Bezost [Jeff Bezos vezérigazgatót] is beleértve hat héten át megállás nélkül dobozokat csomagol, majd megfogadja, hogy ez nem történhet meg többé… Mire én 1999-ben beléptem, ez már hagyománynak számított…

Heti hat napon, napi tíz órán át árut válogatni, dobozolni és ajándékokat csomagolni rohadt kemény munka. Minden tiszteletem azoké, akik ezt csinálják. Megfájdul a lábad, egy idő után már alig látsz… Kimerítő.

Aztán Jeff Bezos felvette a céghez Jeff Wilke-et, aki megmentette az egyre növekvő vállalatot saját magától. Wilke-nek volt termelésirányítási tapasztalata, így tudta, hogyan alakítsa olajozottan működő gépezetté az Amazon raktárait, és a cég ennek köszönhetően vezethette be a Prime tagság keretében az aznapi vagy másnapi kézbesítés szolgáltatását. Wilke olyan meghatározó szerepet játszott az Amazon sikerében, hogy nemsokára ő lett a nemzetközi fogyasztói kapcsolatokért felelős igazgató, és ebben a pozícióban Bezos után a cég második embere. Röviddel 2021. januári visszavonulása előtt egy interjúban Wilke felidézte azokat a kezdeti időket, amikor az Amazon teljesítési folyamatai elakadtak:8

Tehát fogtam az általam ismert forgatókönyvet, amelyet még a termelésirányításban tanultam meg, és átültettem a kiskereskedelemre. Tulajdonképpen ez volt az első alkalom, hogy ezeket a módszereket ilyen közegben alkalmazták. És szerencsére beváltak: jelentősen lerövidültek a ciklusok, csökkent a hulladékképződés és kevesebb volt a hiba. És ennek köszönhetően indíthattuk el a Prime-ot, ami lényegében azt jelenti, hogy az ügyfél előfizet minderre.

Mi viszont csak az Amazon óriási sikerével foglalkozunk, a küzdelmeivel alig-alig. De mi történhetett volna egy alternatív valóságban, amelyben a vállalatnak nem sikerül leküzdenie ezeket az akadályokat? Ebben az univerzumban az Amazon – oly sok másik, épp csak szárnyát bontogató céghez hasonlóan – összeomlott volna saját sikerének súlya alatt. Ehhez az alternatív Amazonhoz az 1990-es évek végén, fennállása harmadik vagy negyedik ünnepi időszakában már több százezer online könyvrendelés fut be, és a teljesítésekért felelős szedett-vedett csapat kénytelen naponta több mint húsz órát dolgozni, hogy lépést tudjon tartani a kereslettel. Sok rendelés későn ér célba, és az ügyfelek dühösek. A gyerekek nem kapják meg a legújabb Harry Potter-könyvet karácsonyra, a szülők pedig lemaradnak Stephen King legfrissebb ünnepi bestselleréről. A vállalatot 1997 májusában viszik tőzsdére, de 1998-ra vagy 1999-re a részvényárfolyama a rengeteg negatív értékelés hatására a mélybe zuhan.9 (A céget eleinte a valóságban is sok negatív kritika érte. A Slate magazin „Amazon.con-nak” nevezte őket [a „con” angolul szélhámost jelent], a The Wall Street Journal pedig „Amazon.bomb-ként” hivatkozott rájuk.) Az alternatív Amazon a 2000-es évek elejére összeomlik, és mivel a továbbiakban már nem tarthat számot a nagy újságok, weboldalak és kritikusok érdeklődésére, a küzdelmeivel egy idő után senki sem foglalkozik. A vállalat megreked, és a naponta bezáró több ezer másik céghez hasonlóan a hanyatlását sem dokumentálja senki.

A lényeg tehát, hogy a vállalkozók megpróbáltatásai – akár sikerrel jár a cég, akár elbukik – sokszor láthatatlanok maradnak. A siker elhalványítja a korábbi nehézségeket, a bukás pedig olyannyira közhelyszáma megy, hogy a legtöbbször elkerüli a figyelmünket. Ehelyett folyamatosan az Apple, a Google, a Facebook, a Netflix és még néhány hozzájuk hasonlóan kivételes vállalat szűk csoportjának sikersztorijaival bombáznak bennünket.

Brie Larson, az Airbnb és az Amazon csak három kiragadott példa, de nincs is szükség rá, hogy nagyon válogassunk. Elég, ha egy kicsit mélyebbre ásunk kultúránk legzajosabb sikertörténeteiben, és máris megtaláljuk a kétségbeesetten küszködő főhősöket. Az ifjú Fred Astaire arról panaszkodott, hogy elakadt, miután egy hollywoodi producer a következő megjegyzéssel utasította el: „Nem tud játszani. Kopaszodik. Kicsit táncol.”10 Amikor Walt Disney első filmstúdiója, a Laugh-O-Gram csődbe ment, Disney öt évig egy helyben topogott, mielőtt megtervezte volna az egeret, amely később új stúdiója kabalafigurája lett. Chuck Close fotórealista festő 1988-ban kapott egy – általa később csak „az eseményként” emlegetett – szélütést, amelynek következtében deréktól lefelé megbénult. A finommotoros mozgás, amely hiperrealista festményeinek elkészítéséhez évtizedeken át nélkülözhetetlen volt, immár lehetetlenné vált számára. Close először összeomlott, de aztán megtanult egy újfajta, nagyon kifejező stílusban alkotni a csuklójára erősített ecsettel. Amikor sikerült kimásznia az elkeseredés legmélyebb bugyraiból, a következő elhíresült kijelentést tette: „Az ihlet az amatőröknek való; mi, többiek egyszerűen leülünk, és munkához látunk. Ha arra vársz, hogy kitisztuljon az ég, és beléd csapjon a felismerés villáma, akkor bizony nem sokat fogsz dolgozni.”11

Hogy egy kicsit hazai vizekre evezzek, az íróknál jelentkező krónikus alkotói válságra is rengeteg példa akad. Ralph Ellison 1952-ben írta nagy sikerű klasszikusát, A láthatatlant (Invisible Man),12 és közel fél évszázaddal később, 1994-ben bekövetkezett haláláig nem is sikerült újabb regényt összehoznia. Ebben a féléletnyi időben mintegy kétezer oldalra rúgó jegyzettömeg gyűlt össze a tervezett második regényhez, és Ellison arról panaszkodott barátjának és írótársának, Saul Bellow-nak, hogy „akkora alkotói válságba keveredett, mint a Ritz”. Harper Lee hasonló sorsra jutott.13 A Ne bántsátok a feketerigót! (To Kill a Mockingbird)14 1960-ban, harmincnégy éves korában jelent meg, a folytatása, a Menj, állíts őrt! (Go Set a Watchman)15 pedig csak 2015-ben, egy évvel a halála előtt, amikor már nyolcvankilenc volt. Bár a második regény jelentős részét még az 1950-es évek közepén, a Feketerigó megjelenése előtt írta, Lee ötvenöt éven át „csiszolgatta” a kéziratot. „Rá kellett jönnöm, hogy képtelen vagyok írni – mondta egy barátjának. – Van körülbelül háromszáz közeli barátom, így állandóan beugrik valaki egy csésze kávéra. Megpróbáltam felkelni hatkor, de akkor meg összegyűlt nálam az összes korán kelő.”

George R. R. Martin, A tűz és jég dala (A Song of Ice and Fire)16 című regényfolyam szerzője – amelynek alapján a Trónok harca (Game of Thrones) filmsorozat készült – az első három részt 1996-ban, 1999-ben és 2000-ben jelentette meg. A negyedik és az ötödik könyv 2005-ben és 2011-ben került a boltokba, a hatodik és a hetedik kötetnek azonban máig – több mint egy évtizeddel később – sincs se híre, se hamva. Martin nyíltan beszél a nehézségeiről.17 „Tudom, hogy sokan nagyon mérgesek rám, amiért még mindig nem fejeztem be [a hatodik részt]. Én magam is dühös vagyok emiatt. Szerettem volna, ha négy évvel ezelőtt elkészül. Szeretném, ha idén elkészülne. De nem készült el… Mi az ördög folyik itt? Muszáj megírnom!”

Martin nem szégyelli, hogy alkotói válsággal küszködik, de a siker még egy ennyire nyilvános ügyben is hangsúlyosabb, mint a nehézségek. A Trónok harca epizódjait a sorozat népszerűségének csúcsán átlagosan 44 millióan nézték, és ezeknek a rajongóknak a szemében a Martin által teremtett világ gazdagsága és a szerző fantasyírói képességei mellett eltörpülnek az alkotói válság démonai. Ők egy olyan embert látnak, akinek a regényeire hárommilliárd dolláros médiabirodalom épült.

Az írói alkotói válság azóta sújtja az emberiséget, amióta csak tudunk írni, de hivatalosan az első ilyen jelenség a költő Samuel Taylor Coleridge-hez köthető. Coleridge 1804-ben azzal emlékezett meg harminckettedik születésnapjáról, hogy elpanaszolta: az írás „megfoghatatlan, leírhatatlan iszonyatot” ébreszt benne. Egy egész év telt el „mialatt alig egy hónap gyümölcse érett csak be”, és Coleridge-on elhatalmasodott az ópiumfüggőség. „Ó szégyen és nyomorúság! – írta. – Semmit sem alkottam!!” Az alkotói válságra utaló „írói torlasz” (writer’s block) kifejezést 1949-ben egy Edmund Bergler nevű osztrák pszichiáter alkotta meg, aki freudi szemlélettel értelmezte a jelenséget. Bergler úgy vélte, hogy azok az írók, akiknek nem adott tejet az anyjuk, vagy akiket üvegből szoptatott, ilyen „torlaszokkal” találják szemben magukat, valahányszor a stressz hatására kénytelenek értékes mentális erőforrásokat átcsoportosítani, hogy megküzdhessenek a pánikkal. Egyes szakértők ma már úgy gondolják, hogy ilyen „torlasz” valójában nem létezik, és az alkotói válság a halogatás, a rossz tervezés vagy stratégia, esetleg a jó ötletek tartós hiányának a természetes következménye. Bárhogy nevezzük is azonban, az alkotás során tapasztalt megrekedésérzést minden író jól ismeri.

Ugyanez a „válság” más kreatív tevékenységet végzőket is érint.18 Claude Monet hatvanhét éves festői pályafutásának nagy részében a produktív siker mintaképe volt. Az 1860-as és az 1920-as évek között körülbelül kétezer-ötszáz képet festett, ő ihlette az „impresszionizmus” kifejezést, és angol festészetrajongók százainak szavazati alapján a Vízililiomok-sorozat darabjai lettek Nagy-Britannia kedvenc festményei.19 Ám még Monet sem menekülhetett el a hosszabb alkotói válság elől. Második felesége, Alice Hoschedé 1911 késő tavaszán meghalt, és ez nagyon megviselte a művészt; megsemmisítette több tucat, talán több száz művét, és két éven át képtelen volt festeni. Jackson Pollocktól Pablo Picassóig több más művész is beszámolt a kreatív frusztráció hasonló időszakairól, amikor hónapokon vagy akár éveken át egyetlen valamirevaló alkotást sem voltak képesek létrehozni. Mégis, akárcsak Coleridge-re vagy Monet-ra, rájuk is a diadalaik, és nem a küzdelmeik miatt emlékszünk.

Amit ma Brie Larsonból, az Airbnb-ből, az Amazonból és híres, bár időnként küszködő írókból, festőkből és zeneszerzőkből látunk, az csak a csillogó „utána” kép. Az „előtte” képek, amelyek általában rejtve maradnak, jóval nyersebbek ezeknél. Áthatja őket a bizonytalanság és a szorongás. Ezen végül hatalmas sikert arató projektek egytől egyig hatalmas eséllyel elbukhattak volna, mielőtt valahogy mégis sikerült elmozdulniuk a holtpontról. Minden nyilvános sikertörténet mögött rengeteg frusztráció privát története húzódik meg.

Még 2020 elején, röviddel a Covid–19-járvány globálissá válása előtt eljuttattam egy online kérdőívet több száz emberhez. Olvastam ismert színészek, írók és vállalkozók küzdelmeiről, de szerettem volna többet tudni arról, hogy mi, többiek hogyan éljük meg az elakadást. A válaszadók egy része szegénységben élt, más részük viszont piszkosul gazdag volt. Egy részüknek nem volt munkája, mások az üzleti világ óriásainak számítottak. Volt, aki állandó vesztesnek érezte magát, míg mások olimpiát nyertek. Egy részük rossz kapcsolatok vagy lélekőrlő munka csapdájában vergődött, míg mások közülük boldog házasságban éltek, és maradéktalanul kiteljesedtek a karrierjükben.

Legalább három dolgot tudtam meg azoktól, akik megtiszteltek a válaszadással.

Először is kiderült számomra, hogy a megrekedés általános jelenség. Kivétel nélkül mindenki, akit megkérdeztem, azt mondta, hogy abban a pillanatban legalább egy tekintetben el van akadva. Voltak, akik egy rossz kapcsolatba ragadtak bele; voltak, akiknek a karrierjük feneklett meg; voltak, akik nem tudtak lefogyni, meghízni vagy szinten tartani a súlyukat; voltak, akik azzal küszködtek, hogy új vállalkozásba fogjanak, jelentkezzenek valamilyen iskolába, kifizessék a tartozásaikat vagy félretegyenek későbbre. Akadt közöttük, aki kreatív megoldást keresett valamilyen régóta fennálló problémára, és olyan is, aki úgy érezte, a megoldás kézenfekvő lenne, csak éppen ő „lefagyott”.

Megmértem, mennyi időre volt szükségük a résztvevőknek, hogy válaszoljanak a felmérés egyes kérdéseire, és arra az eredményre jutottam, hogy átlagosan kevesebb mint tíz másodperc alatt meg tudták állapítani, hol is rekedtek meg. 70 százalékuk elmondása szerint ez az elakadási pont „nagyon könnyen” eszükbe jutott, mivel a nap mint nap kifejtett mentális energiájuk jókora részét emészti fel. A válaszadók fele már évek vagy évtizedek óta ebben az állapotban él, és 80 százalékuk rekedt meg több mint egy hónapja. 79 százalékuk „nagyon vagy szélsőségesen negatív érzelmeket” tapasztalt, ha erre a helyzetre gondolt, és sokan hajlandóak lettek volna kifizetni több ezer dollárt, és feláldozni a vagyonuk nagy részét, hogy megszabaduljanak a problémától, ami azért megdöbbentő, mert a legtöbbjük egyáltalán nem volt gazdag.

A második dolog, amit megtudtam, az volt, hogy általánosságban fogalmunk sincs arról, milyen elterjedt jelenség a megrekedés. Sokan azt mondták, magányosnak és elszigeteltnek érzik magukat, és úgy látják, a világ előremegy, míg ők egy helyben toporognak. Beszámolójuk szerint egyszerre gyötörte őket szorongás, bizonytalanság, félelem, harag és tehetetlenség. A pszichológusok ezt a többszörös figyelmen kívül hagyás (pluralistic ignorance) klasszikus esetének tartják, ami azt jelenti, hogy azt hisszük, másképp látjuk a világot, mint a többiek, pedig valójában ugyanúgy érzünk.20 Ha például megkérdezzük az egyetemistákat, mennyire helyeslik a campusra jellemző alkoholfogyasztási szokásokat, a legtöbben azt fogják felelni, hogy a maguk részéről úgy gondolják, hogy a hallgatók túl sokat isznak, de hogy az átlagos diák szerint ez rendben van. A probléma abból ered, hogy a viselkedés látható, az attitűdök és a meggyőződések viszont rejtve maradnak. Az egyetemi hallgatók többsége nem tiltakozik nyíltan a campuson dívó italozási szokások ellen – és egy részük láthatóan túl sokat iszik –, ezért mindenki azt hiszi, hogy az ő véleménye rendhagyó. A megrekedéssel kapcsolatban is ugyanezt a mintát fedeztem fel: általában azt gondoljuk, hogy mások könnyedén siklanak előre az életben, és csak mi, akik a szűk kisebbséghez tartozunk, érezzük úgy, hogy elakadtunk.

A harmadik dolog, amit megfigyeltem, az volt, hogy a „megrekedt állapot” válaszadóim által leírt különféle esetei két kategóriába sorolhatók: kívülről rájuk kényszerített elakadás, illetve az egyénből fakadó megrekedés. A kívülről meghatározott korlátok sokszor megváltoztathatatlanok. Ha például New Yorkból Párizsba akarunk utazni járvány idején, és a határok le vannak zárva, akkor fizikailag elakadunk; ha Ferrarit szeretnénk, de egy használt Hondát sem engedhetünk meg magunknak, akkor anyagilag rekedünk meg. A tehetetlenségnek ezek a példái olyan akadályokra vonatkoznak, amelyeket nem mindig tudunk legyőzni, és nagyrészt túlmutatnak ennek a könyvnek a keretein. Továbbá ezek egyáltalán nem gyakoriak; a felmérésemből kiderült, hogy a valóban leküzdhetetlen tehetetlenség meglepően ritka eset, a krónikus mozdulatlanság okainak mindössze 10 százaléka vezethető vissza erre. Persze sok olyasmit szeretnénk, amit nem kaphatunk meg, de a legjobban azoknak a dolgoknak a hiánya kínoz, amelyekről úgy érezzük, járnának nekünk, illetve meg tudnánk szerezni őket. Engem sokkal jobban érdekelnek ezek a belső úttorlaszok, vagyis az a több mint 90 százalék, amely legyőzhető lenne. Lehet, hogy a leküzdésük nem könnyű, de mindenképpen beavatkozásért kiáltanak. Hogy jobban megértsük, miről is van szó, íme néhány példa a felmérésemből:

A 6-os számú válaszadó: „A harmincas éveimben járok. Valamiért képtelen vagyok félretenni. Mindig megtalálom a módját, hogy azonnal elverjem a pénzemet, és nem tudok megálljt parancsolni ennek a hajlamomnak. A takarékoskodás számomra lehetetlen feladat. Szorongok amiatt, miből fogok megélni a jövőben.”

A 107-es számú válaszadó: „Már jó ideje próbálok megtanulni zongorázni. Eleinte egyenletesen fejlődtem, de az utóbbi két évben úgy érzem, nem jutok előre. Továbbra is az alapokat gyakorlom, de megrekedtem, és aggódom, hogy sohasem tudok majd továbblépni. Úgy érzem, csak az időmet vesztegetem vele.”

A 384-es számú válaszadó: „Megrekedtem egy hálátlan munkahelyen, pedig szeretnék saját vállalkozást indítani. Szeretném megtenni a nagy lépést, de aggódom az anyagi helyzetem és a saját lábra állás bizonytalansága miatt. Ha erre gondolok, lebénulok és érzelmileg kiürülök.”

A 443-as számú válaszadó: „Festő vagyok. Valahogyan vakvágányra tévedtem, és úgy érzem, nem tudok tovább fejlődni. Gyakorolnom kell, kemény munkára kell kényszerítenem magam, hogy fejlődjek a portrék és tájképek terén. Meg kell tanulnom, hogyan lehetek kreatívabb, és kreatív megoldásokat kell találnom a problémáimra.”

A fenti beszámolókat olvasva szinte tapintható a frusztráció. A 6-os válaszadónak nincs elég akaratereje ahhoz, hogy felelősségteljesebben bánjon a pénzével. A 107-es válaszadó megrekedt egy új tudás megszerzésének útján. A 384-es válaszadó nem mer kilépni egy stabil, ám sivár állásból, hogy kockázatos üzleti vállalkozásba fogjon. A 443-as válaszadó pedig alkotói válsággal küszködik. Ez csak négy rövid történet a több száz beérkezett válasz és a világszerte nyilván létező több milliárd hasonló probléma közül. A válaszadók mindegyike hajlandó lett volna kifizetni több száz vagy több ezer dollárt azért, hogy kimozdulhasson a holtpontról. Paradox módon beleértve a 6-os válaszadót is, aki egyrészt azt állítja, nem tud takarékoskodni, másrészt pedig azt, hogy 500 dollárt is megadna azért, hogy megoldódjon a problémája.

Mint azt a kérdőívemre érkezett válaszok megmutatták, élni egyenlő: rendszeresen küzdeni a megrekedéssel. Elakadunk a magánéletünkben és a munkánkban, anyagilag és szellemileg, egyénileg és az emberi kapcsolataink terén. Elakadunk alkotóként és vállalkozóként, sportolóként és gondolkodóként, egyedül és csoportosan. A megrekedés kifejezés különböző kontextusok és tapasztalatok széles palettáját fedi le, de megrekedni az én értelmezésemben három dolgot jelent: (1) átmenetileg képtelenek vagyunk előbbre jutni egy számunkra fontos területen; (2) elég régóta toporgunk már egy helyben ahhoz, hogy ez rossz közérzetet okozzon; és (3) meglévő szokásaink és stratégiáink nem segítenek a probléma megoldásában. A megrekedés tehát több rövid ideig tartó kellemetlenségnél, amelyet régi, bevált módszerek szorgalmas alkalmazásával orvosolhatunk. A továbblépéshez az érzelmi, mentális és viselkedésbeli változások megfelelő kombinációjára van szükség, a Lendülj túl a holtponton! pedig stratégiai útmutatást nyújt ehhez a küzdelemhez, amelynek négy, jól elkülöníthető ütközete négy részre tagolja a könyvet.

Az első, „Segítség” című rész lerombolja a megrekedésélmény nimbuszát. Ha elfogadjuk, hogy ez az állapot általános, akkor ahelyett, hogy szokatlan hibának látnánk, ösztönösen fel fogjuk tenni a kérdést, hogyan szolgálhatja a fejlődésünket. Miért a megrekedés a természetes állapot, míg a folyamatos előrejutás elenyészően ritka? A nyilvánosságra kerülő sikertörténetek közül miért kezdődik olyan sok hosszú, nehéz időszakokkal a színfalak mögött? Miért kerülnek akadályok olyan sokak útjába, vállalkozóktól sportolókon, színészeken és művészeken át írókig?

A könyv második része, a „Szív” a megrekedés érzelmi következményeivel foglalkozik. Az érzés fájdalmas, szorongást keltő és magányos. Ennek az az oka, hogy a tapasztalt akadály természetes módon elszigetelő hatással jár. Rákényszerít ugyanis, hogy minden erőnkkel arra összpontosítsunk, ami elzárja az utunkat, ezért nem vesszük észre azt a sok millió másik embert és vállalatot, akik/amelyek mind a saját külön buborékukba zárva küszködnek. A megrekedésre adott érzelmi reakcióink feletti kontroll megszerzése döntő fontosságú lépés a holtpontról való elmozdulás felé, és az ösztönös reakcióink jó része ahelyett, hogy előrevinne, inkább még jobban bebetonoz bennünket ebbe az állapotba. Sokszor az a legjobb megoldás, ha lelassítunk egy kicsit, és megkérdőjelezzük a zsigeri reakcióinkat.

A könyv harmadik része, a „Fej” megtanítja, hogyan válthatunk a forrófejű érzelmek állapotáról a kiszámított mentális stratégiákra. A holtpontról való elmozdulás nagy mértékben azon múlik, hogy tudjuk-e követni a megfelelő mentális forgatókönyveket. Az elakadás megbonyolítja az életünket, és az előrejutás legjobb módja gyakran az, ha leegyszerűsítjük a problémát, azonosítjuk a téves útról való letérés lehetőségeit, és felismerjük, hogy a több különböző forrásból származó ötletek gyakran – de nem mindig – jobbak, mint ha csak a saját elképzeléseinkre támaszkodnánk.

A negyedik, egyben utolsó rész, a „Szokás” azokra a cselekvésekre összpontosít, amelyeken keresztül eljutunk a megrekedési ponttól az áttörésig, a holtponton való átlendülésig. A legfontosabb elv, hogy akkor is lépjünk, ha csak oldalra mozdulunk el. A megrekedés legjobb ellenszere a cselekvés, ez ugyanis szükségképpen mozgással helyettesíti a tehetetlenséget. Bizonyos cselekvések hasznosabbak, mint mások, és ebben a részben megvizsgáljuk, melyek a legeredményesebbek, és milyen sorrendben érdemes elvégezni őket.

Mielőtt azonban dolgozni kezdenénk a szívünkön, a fejünkön és a szokásainkon, meg kell értenünk, mit is jelent megrekedni, miért olyan általános ez a jelenség, és hogy egy hosszabb folyamaton belül mikor következik be a legnagyobb valószínűséggel. Itt lép színre Clark Hull amerikai pszichológus, aki a megrekedés dinamikáját tanulmányozta.

Felhasznált betűtípusok

Commissioner – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License