Copyright © 2020 Disney Enterprises, Inc. All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: How Far I’ll Go

Fordította: Szatmári Szilárd

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki koordinátor: Baranyai Zsuzsanna

ISBN: 978 963 584 912 3

A Moananuiākea népeinek,

‘i ka wā ma mua,

i ka wā ma hope.

A jövő a múltban rejlik

(hawaii közmondás).

K. K.

Prológus

Az idők kezdetén a halandók szerint csak az óceán létezett, de aztán felbukkant az anyasziget: Te Fiti. A szíve mindennél hatalmasabb erővel bírt. Életet teremtett a semmiből, és ezt Te Fiti megosztotta a világgal. De idővel többen keresni kezdték Te Fiti szívét. Azt hitték, ha birtokukban lesz, maguk is képesek lesznek teremteni.

Egy nap a félelmetes harcos, Maui átkelt a hatalmas óceánon, hogy megszerezze. Szélhámos volt, egy varázslatos kampóval felvértezett alakváltó, a szél és az óceán félistene. Amikor birtokba vette a szívet, Te Fiti omladozni kezdett, és életre kelt a rettenetes sötétség. Maui megpróbált elmenekülni, de valaki más is meg akarta szerezni a szívet. Te Kā, a föld és a tűz démona. Úgy tartják, Maui alázuhant az égből, és soha többé nem látták. A varázserejű kampóját pedig Te Fiti szívével egyetemben elnyelte az óceán. Azóta ezer esztendő is eltelt, és az akkor élők leszármazottjai már rég ősökké váltak. Ma már nincs olyan élő halandó, aki emlékezne az igazi kezdetre.

Egy világ, mely darabjaira hullott. Fény és sötétség. Óceán és égbolt. Föld és tűz. Szörnyek és halandók. Te Fiti és Te Kā. Hiszen az élet és a halál egy, ahogyan az óceán és a halandók könnyeinek sós vize is egy. De az ősi legendák szerint ez a különválás jelentette az igazi kezdetet.

Első fejezet

Füst gomolygott az éjszakai ég felé, sötétbe borítva a csillagokat.

Vaiana olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy az ujjai kifehéredtek, miközben figyelte, ahogyan a félisten Maui az óceánt és eget beterítő fekete felhő felé tart. Karmai közt Te Fiti szíve izzott, mint a sötétséget áttörő egyetlen reménysugár.

Vaiana torka elszorult, miközben követte tekintetével a szívet. Nyelni sem bírt a félelemtől. Villámok cikáztak a füst körül, gyöngyházfényű kagylókként felcsillanva. A füst mögül egy hatalmas, imbolygó alak kezdett kirajzolódni. Egy lángoló sziluett.

A sötét füstfelhőt tűzgolyók áradata tépte szét. Egyenesen Maui és a szív irányába tartottak. Maui szárnyai vadul csapkodtak a szélben. Suhanva szelte át az eget, kitérve a tüzes golyók elől. Vaiana lélegzet-visszafojtva figyelte.

Jól tudta, hogy a küldetésük még korántsem ért véget, de lassan elmosolyodott. Sikerülni fog – gondolta magában, miközben ujjai lassan elernyedtek. Mauit már csak pár szárnycsapás választotta el Te Fititől. Visszateszik a szívét, az istennő megszabadul Te Kātól, és népe megmenekül a sorscsapástól.

De elkésett. A bestia előbukkant a füst mögül. Teste tompán izzott, mint a haldokló tűz parazsa. Te Kā sikoltva hasította át a füstfelhőt, akárcsak egy cápa, ami a prédáját üldözi – Mauit.

Te Kā karja átszakította a füst sötét tengerét, s a levegőben csapódott a félistenbe. Vaiana rémülten nézte, ahogy az ütés kirántotta Maui kezéből a kampót. A szárnyai egyszersmind eltűntek. Ahogy zuhanni kezdett a mélységbe, sólyomalakja szertefoszlott, és fájdalmas kiáltása messzire visszhangzott az óceánon.

– Maui! – kiáltotta Vaiana, miközben nézte, ahogy az alakváltó és a szív egyre csak zuhan. Vaiana gondolkodás nélkül eloldozta a vitorlát, markába kapta a köteleket, érezte, ahogy a durva szálak a tenyerét felhorzsolják. Egy fürge csuklómozdulattal meglazította a kenu vitorláját.

Tudta, hogy Maui nem rajongana az ötletért, hogy behajózzon a füstfelhőbe csak azért, hogy megmentse. Mielőtt elérkeztek Te Fiti sivár otthonához, megkérdezte a félistentől, hogyan tud majd segíteni a harcban.

– Én mitévő legyek, ha majd szembeszállunk Te Kāval? – hüvelykujjával végigsimított nagymamája kagylómedálján, miközben felidézte a vízben látott fekete iszapot, melyet a dagály hordott ki, akár a kiömlött hamut. Ez a sötét kézre emlékeztette, amely még elindulása előtt körbefonta szigetét.

Te Kā sorscsapása.

De a félisten mit sem észlelt a félelméből. Csak nevetett, és mosolyogva nézte a csillagképeket az égen, amelyek az övéi voltak.

– Szembeszállunk? – szemei vidáman felcsillantak, s valami földöntúli fény ragyogta be őket. – Egyedül én szállok szembe Te Kāval.

Most viszont az akkor magabiztos félisten szélsebesen zuhant az óceán felé. Kampó és szív nélkül.

Tudta, hogy Maui nem kért a segítségéből, de azért holtan sem szeretné végezni.

Vaiana előkészítette a kenut, közben meg a félisten zuhanását figyelte. Sikerült elkapnia a szívet, de a kampó továbbra is távol volt.

Húzd meg a merevítőkötelet, kösd meg az állókötélzetet – ismételgette magában, miközben ereiben dobszóként visszhangozva lüktetett a vér. Ugyanezeket az utasításokat kiáltotta Maui a Kakamorákkal való összetűzés során, mielőtt megtanította volna őt hajózni.

Akkor még fogalma sem volt, melyik kötélhez nyúljon, de egy hónap a nyílt tengeren sok mindenre megtanította. A kormánylapát most már hozzánőtt kérges tenyeréhez, akárcsak egy plusz végtag. Még a kenujához csapódó hullámokat és a vitorláit duzzasztó szelet is úgy érzékelte, mintha a teste meghosszabbításai lennének.

Vaiana Maui felé vette az irányt, és látta, ahogy a félisten megkaparintja a kampót. Hirtelen tollakba borult a teste, és a kampója segítségével ismét sassá változott. Széttárt szárnyai megmentették őt és a szívet a hullámoktól.

Sikerittasan kilőtt a magasba, elkerülve Te Kā lesújtó csapását. De a siker hamar elszállt. A lávaszörny lendített egyet a másik karján, és Maui ismét elvesztette sasalakját az ütéstől. Aláhulló tollak kíséretében az óceánba csapódott, a szív pedig kiesett kezéből.

Vaiana egy pillanatra teljesen ledermedt, majd gyorsan Maui és a szív felé kanyarodott. Meghúzta az állókötélzetet, de az áramlat nem kedvezett. Vaiana az óceán felé pillantott. A hullámok egyre csak emelkedtek, az áramlat mégis visszafogta őt. Szemébe csapott a sós vízpermet, de hunyorogva végigpásztázta a körülötte hullámzó tengert. Miért akadályozta az óceán?

Vaiana megrázta a fejét. Nincs ideje most az óceán kétes szándékain elmélkedni. A szívet egyre mélyebbre nyelték el a hullámok, mint egy kósza hullócsillagot.

Kifeszítette a kötelet és szélnek eresztette az árbócot. A kenu fel-le ugrált a makacs hullámokon, szüntelenül a szemébe csapkodva az óceán vizét. De Vaiana kíméletlenül tűrte. A feje felett ólálkodó szörnyeteget méregette. A föld és a tűz démona. Így nevezték a legendák, de Vaiana szemében valahogy nem tűnt olyan rémisztőnek, mint ahogy elképzelte.

Te Kā is felé fordította fejét, és végigmérte Vaianát. Szemét és arcát úgy lengte körbe a füst, mintha sötét hajzuhatag lenne. Tüzes tekintete találkozott Vaianáéval. A lány érezte, hogy valami ősi, megmagyarázhatatlan erő vonzza hozzá.

Elkapta a tekintetét, mert úgy érezte, ha tovább nézi, menten felperzselődik. Azonban szeme előtt tovább égett a lángoló alak látványa: izzó testének fénye mindenütt az óceánon táncolt, amerre csak nézett, miközben kétségbeesetten kereste Mauit és a szívet.

Egyszer csak megpillantott egy kék csíkot a vízben. A csík lassan szétfoszlott, és egy cápa uszonya bukkant elő az óceánból. A szív úgy ragyogott Maui ezernyi foga közt, mint az anyja által gyűjtött igazgyöngyök Motunui partjairól.

Lángok csaptak fel, sercegő hanggal hasítva az éjszakába. Vaiana Te Kāra szegezte a szemét. A démon kezében egy tűzgolyó kerekedett. A lángoló golyót a hullámok alatt rejtőzködő Mauira hajította. Vaiana előrehajolt, s nézte, ahogy a tűz a vízbe csapódik, és sisteregve gőzzé foszlik.

Nagyot nyelt. Bolondság lenne Maui után ugrani. Az óceán sötét vize szinte áthatolhatatlan volt halandó szemeinek. Te Kā újabb tűzgolyót hajított a vízbe, Vaiana pedig követte tekintetével. Támadt egy ötlete. Bár ő nem látta Mauit a víz felszíne alatt, de a halhatatlan bestia igen. Ha követi Te Kā tüzét, megtalálhatja a félistent és a szívet.

Vaiana minden bátorságát összeszedte, hogy a kenut a lángok irányába navigálja, ám önkéntelenül is összerezzent, mikor egy tűzgolyó mellette csapódott be a vízbe, felperzselve a levegőt.

Ahogy egyre közelebb került, a hőség égetni kezdte Vaiana bőrét. Minden eddigi tűznél forróbb volt. Elképzelte, mit gondolna most az apja, ha ezt látná. Talán mindvégig igaza volt: sose kellett volna a zátonyon túlra merészkednie.

Ha most meghalok… – gondolta – …ki fogja elmondani nekik? Elhinnék egyáltalán a szülei, hogy ilyen messzire jutott? Vajon az apja mindennap Motunui partvidékén várta, hogy a víz partra mossa egy kenu roncsait? Vagy talán már aznap éjjel elgyászolta őt, mert úgy hitte, hogy a lánya az óceánba veszett, akárcsak a barátja?

Apád nem tudta megmenteni. Azt reméli, hogy téged meg tud – csendültek fel anyja szavai a fejében, lassan szétmorzsolva Vaiana elszántságát. Az apja nem élné túl, ha most odaveszne.

Nem – gondolta kihúzva magát, de a félelem a csontjáig hatolt. Alig érezte kezeiben az evezőlapátot, gondolatai pedig könnyű prédái lettek a gyomrát összerántó félelemnek.

Soha nem fog követ rakni családja szent hegyére? A népe vajon elkészíti temetésére az ünnepi szőnyeget, a szülei pedig megtartják a szőttesét, amelyet a vezéravatón örökölt volna, s könnyükkel sötétítik el annak piros tollait? Ekkor hirtelen eszébe jutott az álma, melyben az egész törzs hamuvá vált, és megrázta a fejét.

A szégyen gombóccá nőtt Vaiana torkában. Most nem hátrálhat meg. Ő Vaiana Motunuiról. Őt választotta az óceán, hogy megmentse népét, és hogy visszavigye Te Fitinek a szívét. Megragadta az evezőt, és nyílegyenesen elhajtotta a kenut a tűz mellett.

Végre megpillantotta egy fürge cselle kis uszonyát a sötét vízben. Az arcát tompa zöld fény ragyogta be. Maui. A víz túloldalán Te Kā egyre közelebb merészkedett. Az óceán fölé hajolt, mintha átmászni készülne rajta. De ahogy rátámaszkodott a sziklákra, a sziget beomlott alatta, így tüzes kezei a vízben landoltak.

Átható sikoltás töltötte meg a levegőt, a szörny pedig hátrálni kezdett.

Ebben a pillanatban Maui a kenuba vetette magát. Halszájában Te Fiti szíve csalétekként fénylett. Vaiana szinte megkönnyebbülve ereszkedett térdre Maui mellé. A félisten újra emberi formát öltött és levegőért kapkodott.

A kimerült Mauiról Vaiana a sérült szörnyetegre emelte tekintetét.

Te Kā a kezét védte, melyet a víz fekete lávakővé alakított. A lávalény eltorzult arccal felordított, s lángzápor söpört végig a kezén, miközben dühödten lerázta ujjairól a sziklákat.

Vaiana gondolatai cikázni kezdtek. Talpra szökkent, a szíve majd kiugrott a helyéről. Te Kā nem mehet a vízbe – gondolta magában, miközben eszeveszetten nézett körbe a szörnyeteg körül. A sziget kicsi volt, mindkét végét láthatta egyszerre. De középen volt egy nyílás. Egy aprócska szoros, ami a túloldalra vezetett. Ha Mauival időben át tudnának siklani a sziklák között, Te Kā nem tudná őket követni. Így végre eljutnának Te Fitihez, és visszatehetnék a szívét.

Vaiana mosolyogva rántott egyet a kötélzeten, irányváltoztatásra bírva ezzel a kenut.

Maui fölé magasodott.

– Te meg mit csinálsz?!

– Keresek neked egy jobb bejáratot.

Maui hátrapillantott. Tekintete Te Kāról az előttük tátongó szűk nyílásra szegeződött.

– Nem fog menni.

– Dehogynem – válaszolt Vaiana eltökélten.

– Fordulj vissza!

– Nem!

Maui elejtette a kampót, és a kormánylapát után nyúlt.

– Vaiana, állj meg!

A lány szintén megragadta az evezőt, és minden erejével próbálta kirántani a félisten kezei közül, amikor meghallotta Te Kā ősi üvöltését.

Tűzfénybe borult a kenu. Egyenesen a bestia árnyékán hajtottak keresztül. Már túl késő volt visszafordulni.

Vaiana érezte, hogy a hőség perzselni kezdi bőrét, majd megpillantotta Te Kā feléjük tartó öklét. Így közelről a démon még Motunui hegyeinél is hatalmasabb volt, és teljes magasságából sújtott le rájuk az égből.

Maui kampója Vaiana lábai előtt hevert.

De Vaiana nem volt harcos. Arra sem volt ideje, hogy felkészüljön a becsapódásra vagy Mauihoz hajítsa a kampót. Csak rémülten várt, de a félisten félrelökte a veszély elől. Leperdült a kenuról, végigszántott a tajtékos hullámokon, a lángoló szörny pedig a végzetes csapásra készült.

Látta, ahogy Maui ösztönösen védi magát a karjával Te Kā csapása ellen, Te Fiti ragyogó szívével a kezében. Ez volt az utolsó kép Vaiana szemei előtt, mielőtt elnyelték volna a hullámok.

Aztán minden elsötétült a szemei előtt.

Második fejezet

Vaiana a tengervizet köpködve felriadt. Feltérdelt és köhögve kapaszkodott a sziklába.

Egy pillanatig arra sem emlékezett, hogy mi történt. A harc emléke lassan feledésbe merült, mint egy látomás vagy egy homályos álomkép. A lány szemei égtek, miközben próbált megszabadulni a hálóként arca köré fonódó hajtincsektől.

– Maui! – kiáltotta a füsttől rekedtes hangon. De nem érkezett válasz, mindössze a hullámok csapdosását hallotta a korallzátonyon.

Feltápászkodott a földről. A levegőt só és kén járta át. Megdörzsölte szemeit. A hajnal első fényei szürkeségbe borították az eget, ami alig különbözött attól a sötét sziklazátonytól, amelyre a hullámok vetették.

Te Kā szigete.

Valószínűleg a part kimosta őt a korallzátonyra, miután Maui a vízbe lökte. De ő hova lett? És hol van Te Kā? A tüzes bestia közvetlenül föléjük emelkedett, és olyan vakítóan ragyogott, mint a Nap. De most a fénye és a forrósága is eltűnt.

Vaiana feltápászkodott. Forgott vele az egész világ. Csetlett-botlott, miközben a nagymamájától kapott nyakláncát szorongatta, azt remélve, hogy az segít visszanyerni egyensúlyát. Nem tudta, mire számítson. Vajon Te Kā győzelemittas alakja fog fölé magasodni? Vagy Te Fiti valahogy mégis megmenekült?

A sziget sötét volt és köd borította. A lány még egyszer végigsimított a nyakában lógó kagylón, majd óvatosan elindult a köveken.

A világ megmentésének nem így kellene kinéznie – gondolta magában, miközben fájdalmas arccal lecsúszott egy sziklán. Azt kívánta, bárcsak anyja ölébe hajthatná a fejét és néhány éjszakára minden gondját elfeledhetné. De előbb meg kellett találnia Mauit.

– Maui! – kiáltotta, a korallzátony pedig visszhangozta a nevét. Hirtelen zörrenést hallott. A szeme sarkában valami fehéren megvillant: egy csontdarab. Vaiana hátán hideg borzongás futott végig. A hullámok a parthoz sodorták a félisten kampóját, amely az óceán és a part határánál csapódott a sziklák közé.

Finom vibrálás futott végig a tenyerén, ahogy a kezébe vette a kampót. Ujjai alatt kirajzolódtak a csontba vésett vájatok és a markolat köré tekert, sötét hajfonat. Amikor Maui a vízbe lökte őt, kiejthette a kampót is a kezéből. Vaiana tarkóján végigfutott a hideg, és karja libabőrös lett.

Maui sose hagyná el a kampóját.

– Maui! – kiáltott ismét Vaiana, miközben a kampót a hátára erősítette. Az óceán felé pillantott. – Vajon hol lehet?

De semmit sem látott, csak a dagályt, amely a fekete homokot nyaldosta.

Vaiana összeszorította a fogait. Hol volt az óceán, amikor szükség volt rá? Miért nem segített neki?

Minden erejét összeszedte, majd megindult felfelé a zátony fodrozódó peremén. Magasabbra kellett jutnia, hogy majd onnan felderítse a szigetet, és megtalálja Mauit.

A pára lecsapódott a sziklákon, így mászás közben meg-megcsúsztak az ujjai. Próbált átlátni a korallzátonyt beborító ködön, de az túl sűrű volt.

Végül sikerült felérnie a magaslatra. A zátony félholdként terült el alatta, ködfelhőit szétoszlatta a szél. Ez volt az a hely, ahol Te Kā évszázadokig ült, és az óceánon átterjedő sorscsapással záporozta a szigeteket. Most viszont, ahogy Vaiana hátranézett, csak egy üres hegyvonulatot látott. A lány letörölte homlokáról a verejtékcseppeket, és halvány mosoly suhant át az arcán. Megcsinálták. Megszabadultak Te Kātól, Mauinak biztos sikerült legyőznie. Már csak őt kell megtalálnia, aztán elmondhatja a népének, hogy ismét biztonságos a zátonyon túl az óceán.

Épp a szikláról készült leereszkedni, amikor megpillantotta a vitorlást. A sziklaszirt pereme hirtelen leomlott, feltárva további, sötét kövekből és kopár földből álló sziklagerinceket. A sziget túloldalán a figyelmét egy apró sziluett ragadta meg: a kenuját és Maui hátát látta, amint a vízen lebegtek.

– Maui!

Vaiana végigsiklott a sziklán, majd átvágott a ködön a félisten felé. De hiába közeledett, Maui nem fordult meg. Te Kā tüze nélkül Mauit és a kenut sötétség ölelte körbe, a lány pedig kezdett nyugtalanná válni. Miért nem néz rám? – gondolta.

A megérzései azt súgták, valami nincs rendben. Remegő kézzel nyúlt a félisten felé.

– Maui?

De emberi hús helyett a keze vulkanikus kőbe ütközött.

Megborzongott. Majd megkerülte, hogy szembenézzen vele, de a látványtól elborzadt. A félisten szeme helyén fekete lyuk tátongott, tágra nyílva a meglepettségtől. Testét és tetoválásait olvadt kőzet lepte el. Tetőtől talpig lyukacsos kő borította, amely a lábán keresztül tintafekete zuhatagként áradt szét a kenura. Felemelt kezében pedig Te Fiti szívének felperzselt maradványai voltak.

– Nem… – szólalt meg elhaló hangon Vaiana. – Ez nem lehet igaz.

A szívért nyúlt, azonban ahogy rámarkolt az elszenesedett kőre, égető fájdalom hasított bele az ujjaitól egészen a válláig.

Vaiana felszisszent, a szívet a kenuba ejtette, és megragadta sérült kezét. Ujjbegyein sötét nyomott hagyott a szív, és erei elszíneződtek, mintha kezét koromba mártotta volna. Megpróbálta szoknyájába törölni a foltot, de az ahelyett, hogy halványult volna, még jobban szétterjedt.

– Maui! – kiáltotta fájdalmában. A megégetett tenyeréről a kővé dermedt félistenre nézett. A sötétség felkúszott a karján, és koromkarkötőként ölelte körbe a csuklóját. Majd egyszer csak megállt. Vaiana a sérült kezét szorongatta. Arra számított, hogy forró lesz a perzselő kőtől, de a bőre csak meleg volt.

– Mi történik? – suttogta, miközben ajkába harapott a fájdalomtól. Kérdőn az óceán felé fordult, de nem kapott választ. – Miért hoztál ide?

Vaiana Te Fiti megperzselt szívét nézte. Kudarcot vallottak? Ez a folt valamiféle büntetés?

Könnyek gördültek végig Vaiana arcán. Nem tudta, mióta térdel ott, csuklójában tompa fájdalom lüktetett. Nézte Maui kőszoborrá vált testét, remélve, hogy az óceán majd ad valami jelet, de valahányszor lehunyta a szemét, csak a visszatérő álom kísértette.

A népe és a szigete hamuvá válik, az emberek szemei pedig fényüket vesztik Te Kā átkától. A nagyija talán látomásnak vagy figyelmeztetésnek nevezte volna.

És talán igaza lett volna.

A szív nélkül Vaianának esélye sem volt megállítani a látomás beteljesülését.

Elképzelte, ahogy szembenéz otthonával, a sötétségbe boruló szigettel, csuklóján ezzel a jellel – kudarca néma jelképével. Fejét lehajtva lehunyta a szemét… ekkor azonban különös fény derengett fel előtte.

Egy fénylő rája bontotta meg az óceán sötétjét, kékes ragyogásával bevilágítva a hullámokat. Szinte lebegve közeledett Vaiana felé – ugyanaz a rája, amely egykor kivezette őt a zátonyok közül. A rája mozdulatai olyan finomak voltak, akár egy táncosé, majd hirtelen alámerült, s a lány szeme elől eltűnt a fény.

– Messzire eljöttél a zátonytól – súgta lágyan egy hang.

Maui kővé vált alakja mellett nagymamájának szelleme jelent meg, ajkán szelíd, szomorkás mosollyal.

– Nagymama?

Ismerős, rafinált pillantás suhant át a szellem arcán, fehér szemöldökét összeráncolta. Fejét a hátán lévő rájatetoválás felé billentette.

– Csak jó tetoválást választottam.

– Nagymama! – kiáltotta Vaiana, amint a szellem karjaiba ugrott. Szorosan átölelte, miközben különös hideg futott végig a bőrén, ott, ahol a nagyija szelleméhez ért. De nem törődött vele. Arcát a nagymamája nyakába fúrta, belélegezve a jól ismert kókuszolaj illatát. Mindig ezt kente a bőrére és a hajára, ahova még egy piros hibiszkuszt is tűzött.

– Igyekeztem, nagymama… – zokogott a lány. – De a szív eltört. Nem sikerült.

– Ne okold magadat – mondta Tala nagyi az arcát simogatva. – Hiba volt ekkora terhet helyeznem a válladra. Ha készen állsz arra, hogy hazatérj, én is veled tartok.

Vaiana ismét lehunyta a szemét, és a szigetét, a szüleit látta maga előtt. Haza akart menni. De ezután a látomás jelent meg előtte, ahogy Motunuit elpusztítja az átok, és nagyot sóhajtott.

– Most miért habozol?

A lány Tala nagyi szemébe nézett.

– Hogy tudnék most hazatérni? Minden szörnyű fordulatot vett. Maui már nincs itt. A szív eltört. És én… – Vaiana tekintete a bőrét elsötétítő jelre kúszott.

Tala nagyi a kővé dermedt félistenről a Vaiana csuklóját megbélyegző koromra pillantott.

– Hadd nézzem!

Vaiana letörölte könnyeit és felszisszenve odaemelte a karját. A fájdalom már elmúlt, de a seb még érzékeny volt. Friss.

– Akkor jelent meg, amikor Te Fiti szívét próbáltam visszaszerezni.

Tala nagyi ráhelyezte tenyerét Vaiana csuklójára, majd hátrahőkölt. Egy pillanatra a saját keze is elfeketedett, majd a szellemteste visszanyerte kék ragyogását.

– Egy átok ül rajtad, Vaiana – jegyezte meg komor arccal.

– A sorscsapás?

De Tala nagyi nem válaszolt. Csak a földön heverő megperzselt szívet nézte. Az egykor zölden világító kővel ellentétben, a szív most sötét és repedt volt, inkább egy lyukacsos kőzetre hasonlított, mintsem egy ragyogó ékkőre.

– És hova lett az égő istennő? Te Kā?

Istennő? Vaianának eszébe jutott a tüzes halhatatlan lény és a lángoló ábrázata körül hajzuhatagként keringő füst. A lány nagyot nyelt. Ezért volt ennyire hatalmas az ereje? Amikor találkozott tekintete a bestia tűzben úszó szemeivel, Vaianát valami ősi, megmagyarázhatatlan erő kerítette hatalmába.

– Ő… már nincs többé.

– Na és Te Fiti?

– Ő sincs itt – mondta szégyenkezve.

Tala nagyi bólintott. Te Fiti megperzselt szíve után nyúlt, majd habozni kezdett, és visszahúzta kezét.

– Vedd fel a szívet.

– De hiszen megégetett!

A nagymamája arca szigorú, de elszánt volt.

– Próbáld újra, Vaiana.

Vaiana bólintott, bár szíve hevesen vert. Lassan, de végül sérült kezével rámarkolt a fekete kőre. Különös, de ezúttal semmi fájdalmat nem érzett.

– De mégis hogyan?

– Már meg lettél pecsételve. Mauihoz hasonlóan, Te Kā téged is megátkozott.

– Mauihoz hasonlóan? – Vaiana tekintete a kővé vált félisten és a csuklóján maradt nyom között cikázott. Ő is erre a sorsra jutna?

– Mennyi időm van?

Tala nagyi szeme ezüstösen csillogott, akár a friss forrásvíz, miközben végigmérte Vaianát, ügyelve rá, hogy ne érjen ismét a csuklóján lévő jelhez.

– Ezt sajnos nem tudom, kincsem. Ennek a tudásnak nem vagyok birtokában. Ilyennel még én, és a felmenőim sem találkoztak. De egyvalamit tudok: Te Kā sorscsapása elől nincs menekvés. Nem ismer ellentmondást. Csak egyre terjed. Ha nem találsz rá módot, hogy megszabadulj tőle, az átok a szemeidet fogja támadni, drága Vaianám. A lelked otthonát. Majd addig marcangol, míg teljesen fel nem emészt. Ahogy a szigetünkkel is ezt teszi.

– Nem… – égett a lány torka. – Biztos van megoldás. Kell lennie valamilyen módnak, hogy megmentsem Te Fitit és megakadályozzam a népünk vesztét.

Tala nagyi sokáig hallgatott. A kezeit bámulta, mintha egy ősi emlékképet keresne.

– Igen – törte meg végül a csendet. – Úgy hiszem, tényleg van megoldás. Tedd vissza Te Fiti szívét a medálba, Vaiana. Aztán indulunk.

– Indulunk? – ismételte a lány. – Mégis hogyan? A kenu kővé változott.

Tala nagyi talpra állt, és hátat fordított Vaianának. Sejtelmes mosollyal az ajkán hátrapillantott unokájára. Szelleme egyszer csak elillant, majd újra felcsillant a rája fénye a víz felszínén.

– Ahogy már említettem: jó tetoválást választottam.

Tartalom

Ajánlás

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License