Ellen Marie Wiseman

PHILADELPHIA
ÁRVÁI

Elveszett gyermekek
a spanyolnátha árnyékában

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET  Pia

MÁSODIK FEJEZET  Bernice

HARMADIK FEJEZET  Pia

NEGYEDIK FEJEZET  Bernice

ÖTÖDIK FEJEZET  Pia

HATODIK FEJEZET  Bernice

HETEDIK FEJEZET  Pia

NYOLCADIK FEJEZET  Bernice

KILENCEDIK FEJEZET  Pia

TIZEDIK FEJEZET  Pia

TIZENEGYEDIK FEJEZET  Pia

TIZENKETTEDIK FEJEZET  Bernice

TIZENHARMADIK FEJEZET  Pia

TIZENNEGYEDIK FEJEZET  Bernice

TIZENÖTÖDIK FEJEZET  Bernice

TIZENHATODIK FEJEZET  Pia

TIZENHETEDIK FEJEZET  Bernice

TIZENNYOLCADIK FEJEZET  Pia

TIZENKILENCEDIK FEJEZET  Bernice

HUSZADIK FEJEZET  Pia

HUSZONEGYEDIK FEJEZET  Pia

HUSZONKETTEDIK FEJEZET  Pia

HUSZONHARMADIK FEJEZET  Pia

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET  Pia

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET  Pia

HUSZONHATODIK FEJEZET  Pia

HUSZONHETEDIK FEJEZET  Pia

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET  Pia

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET  Pia

A SZERZŐ ÜZENETE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

ELSŐ FEJEZET

Pia

1918. szeptember 28.

A halálos vírus észrevétlenül osont a tömegben Philadelphia macskaköves utcáin azon a napfényes szeptemberi délutánon; ahogy a szabadságkötvény-felvonulás ünnepi forgatagában John Philip Sousa hazafias indulói mindent túlharsogtak, a vírust nem látta és nem hallotta senki. A két mérföld hosszú utcán több mint kétszázezer felnőtt és gyermek lobogtatta az amerikai zászlókat és tülekedett az első sorok felé, míg a hátrébb állók egymás válla fölött vagy épp egymás arcába kiabálva buzdították a zenekarokat, a cserkészeket, a női kisegítő egységeket, tengerészgyalogosokat, matrózokat és katonákat. Fölöttük repülők húztak el, az utca kövén igáslovak vontattak nyolchüvelykes tarackokat, katonaegységek bajonettgyakorlatokat mutattak be, közben zúgtak a templomharangok, rendőrök sípoltak. Régi barátok ölelkeztek, rázták egymás kezét, párok csókolóztak, a gyerekek cukorkán és üdítőn osztoztak. Nem is sejtették, hogy a haditengerészet kötelékéből elszabadult a halálos betegség, amint azt sem tudta a lelkes közönség, hogy az előző napon több mint kétszázan kerültek kórházba, és hogy számos, fertőző betegségekkel foglalkozó szakértő igyekezett nyomást gyakorolni a polgármesterre, hogy mondja le a rendezvényt. Nem mintha ez sokat számított volna. Az emberek eljöttek, hogy támogassák a hadsereget, hadikötvényt vegyenek, és tanúsítsák hazafiasságukat a háborús időkben. Győzelem az európai hadszíntéren és az amerikaiak ellenségeinek számító németek és szövetségeseik távoltartása Amerikától – csakis ez számított.

A bámészkodók közül ugyan sokan hallottak az influenzáról, ami lecsapott Bostonra és New Yorkra, a philadelphiai Phipps Intézet laboratóriumi igazgatója azonban épp most jelentette be, hogy azonosították az oly sok bajt kiváltó sajátos influenza okát – nevezetesen a Pfeiffer-bacilust –, a helyi lap pedig leszögezte, hogy ez a fajta influenza nem jelent veszélyt, hiszen egyidős a történelemmel, rendszerint rossz levegővel, köddel és rovarinvázióval jár együtt. Márpedig ezek egyike sincs jelen Philadelphiában. Így hát nyilvánvaló, amíg mindenki megfogadja az Egészségügyi Testület ajánlásait – a lábát szárazon, magát melegen tartja, több hagymát eszik, gyakran szellőztet és rendszeresen üríti a beleit –, addig minden rendben lesz.

A tizenhárom éves Pia Lange azonban tudta, hogy valami nincs rendjén. És nem csak azért, mert a legjobb barátja, Finn Duffy azt mesélte neki, hogy a bátyja halott matrózokat látott az egyik közeli kocsma előtt. És nem is csak azért, mert az épületek falán és a telefonpóznákon plakátok hirdették: „Ha köhögnöd kell, mindig fogj az arcod elé zsebkendőt, szalvétát vagy valamilyen textilt”, illetve „Takard el a szád! A spanyolnátha az orrból és szájból kifröccsenő cseppekkel terjed!”

Pia abban a pillanatban tudta, hogy valami nincs rendjén, amikor az ikeröccseit fonott babakocsiban toló anyja után eredt, ki a zsúfolt utcára, ahol a felvonulást tartották. Kellemetlen érzés fogta el, mint vihar előtti fülledt időben nyáron, vagy mint amikor hányás előtt csikar a hasa. Önmagában az, hogy tömegben kellemetlenül érzi magát, nem volt újdonság a számára. Soha nem fogja elfelejteni, micsoda pánik tört rá, amikor először sétált Philadelphia nyüzsgő utcáin, vagy amikor Finn elcipelte őt megnézni, amint Hog Islandnél először útnak indult egy hadihajó. Az eseményen Wilson elnök és harmincezer ember vett részt, a vizet amerikai zászlóval díszített vontatóhajók, gőzhajók és uszályok lepték el.

Ez azonban most más volt. Mintha mindenfelől löködte volna valami nehéz, láthatatlan és fenyegető, valami, amit nem tudott megnevezni. Először azt hitte, a hőség és a zsúfolt járda az oka, de aztán ráismert arra a gyomorszorító érzésre, amit egész addigi élete során igyekezett elkerülni, és akkor egyszerre mindent elsöprően tudatosult benne, hogy valami végzetesen rossz dolog van körülötte. Úgy érezte magát, mint amikor még az az egészen kicsi lány volt, aki az anyja köténye mögé rejtőzött, ha valaki érkezett hozzájuk, és nem tudta megmondani miért, de mindig egyedül akart játszani. A kicsi lány, aki nem akart senkivel kezet fogni, nem akart senkit megölelni, és nem akart senkinek az ölébe ülni. A kicsi lány, aki hálás volt, ha kimaradt a labdajátékból, az ugrálókötelezésből, jóllehet közben a szíve szakadt meg.

Felpillantott a fiúkra, akik viseltes kabátban és foltozott nadrágban másztak fel a lámpaoszlopokra, hogy jobban lássák a felvonulást, és azt kívánta, bárcsak velük tarthatna, hogy elmeneküljön az egyre nagyobb tolongásból. A fiúk kiabáltak és nevetgéltek, rikkancssapkáikkal integettek és majmokként lógtak a hatalmas amerikai zászlók alatt. Pia mindennél jobban szeretett volna olyan gondtalan lenni, mint ők, mit sem tudni arról, hogy valami nincs rendjén. De ez nem volt lehetséges. Bárhogy próbálkozott is, nem lehetett olyan, mint mások.

Amíg hátrapillantva végignézett a járdán, az anyja eltűnt. Kinyitotta a száját, hogy kiáltson érte, de aztán az ajkába harapott. Nem szólíthatta többé Muttinak – hangosan legalábbis nem. Nyilvánosan nem szólalhatott meg németül. A fejében azonban örökre Mutti és Vater maradnak a szülei, mondjon bármit is a törvény. De a tömegben inkább nem akarta volna magára vonni a figyelmet azzal, hogy így hívja az anyját. Lábujjhegyre állt, a vállak és hátak fölött kémlelte a tömeget, amíg meg nem látta a kifakult barna kalapot Mutti fején alig pár méternyire maga előtt. Utánairamodott, időnként meg-megállva, nehogy másokba ütközzön a járdán.

Mikor végül ismét Mutti mögött volt, letörölte az izzadságot a felső ajkáról, és megkönnyebbülten sóhajtott egyet. Más se hiányzott volna, mint hogy elkeveredjen a városban. Vállát behúzta, hogy kisebbnek hasson, és közel maradt Muttihoz, amennyire csak lehetséges volt, hajladozott, lebukott, nehogy hozzáérjenek a körülötte hadonászó csupasz kezek és karok, és azt kívánta, bár lassítana az anyja. Bár odabújhatna az öccsei mellé a babakocsiba és a takaró alá rejtőzhetne. Tudta, nehéz lesz elviselnie a felvonulást, de erre nem számított.

Amennyire vissza tudott emlékezni, mindig rendkívül félénk volt, Mutti azt mesélte róla, csecsemőkorában csak kevesek karjában maradt meg, többnyire keservesen sírt, mintha a világvége közelegne. Pia mindig is azt gondolta, a félénkség mindenki számára ugyanaz, olyasmi, ami érezhető, mint a láz, a gyomorfájás vagy a torokkaparás.

Olykor eltűnődött, mi történt volna, ha nincs ott Mutti, aki megvédi őt a férfiaktól, akik az arcába csípnek, vagy töpörödött idős asszonyoktól, akik rázzák felé az ujjukat, bizonygatva, hogy ők semmi rosszat nem akarnak. Ezek az érzések azonban fokozatosan megváltoztak, különösen az utóbbi pár hónapban. Pia újabb érzetekre lett figyelmes: amikor egyesek csupasz bőréhez ért, tompa fájdalmat érzett a fejében vagy a mellkasában, vagy különös, kellemetlen érzést a karjában vagy a lábában. Ez az érzés nem jelentkezett minden alkalommal, de ahhoz épp elég gyakran, hogy Pia arra gondoljon, vele nincs valami rendben. Újabban valahányszor a vegyeskereskedésbe vagy a zöldségpiacra ment, az úttesten közlekedett – ahol kerülgette a lovakat, szekereket, bicikliket és autókat –, csak hogy ne kelljen a zsúfolt járdán gyalogolnia. Amikor pedig egy-egy házalónak kellett pénzt adnia, attól majd elájult, így többnyire inkább a pultjukra dobta a fizetséget. És sajnos ez ellen tehetetlen volt. Az, hogy elmondja Muttinak – vagy bárki másnak –, szóba se jöhetett, különösen miután megtudta, hogy nagy-nagynénje, Lottie élete második felét egy németországi elmegyógyintézetben töltötte, mert látott dolgokat, amik valójában nem voltak ott. Pia bármennyire is összezavarodott és félt, nem akart esélyt adni annak, hogy őt is bezárják.

Most követte Muttit a zsúfolt járdán, és csak megerősödtek a legrosszabb érzései, hogy valami nincs rendjén, amikor egy lenvászon öltönyös, szalmakalapos férfi átvágott a gyalogosok tömegén és Piába ütközött. Előbb nevetett, aztán elnézést kért, amikor felismerte, mit tett. Piát úgy nevelték, mindig mosolyogjon és legyen udvarias, ezúttal is mosolyt erőltetett hát magára – ebben annyira ügyes volt, hogy néha maga is megriadt tőle –, ám ekkor a férfi az arcába csípett, amitől éles fájdalom hasított Pia mellkasába, mintha kettészakadt volna a szíve. Megrázkódott, végignézett magán, biztosra vette, hogy egy kés áll ki a bordái közül. De nem volt kés sehol, és vér sem csorgott le vászonruháján. A vékony ruha épp olyan makulátlanul tiszta volt, mint reggel, amikor fölvette. Hátrébb lépett, hogy eltávolodjon a férfitól, aki azonban addigra odébbállt, és vele együtt a fájdalom is elillant. A fájdalom erősségétől azonban Pia remegett, és gyengének érezte magát.

Aztán egy apró, hideg kéz kulcsolódott a kezére, és Pia mellkasa összeszorult, minden levegővétellel egyre jobban. Megesküdött volna, hogy hallotta a tüdejét csörömpölni, bár nem volt bizonyos a zajokban. Ellökte a kezet, és lepillantott. Fodros fehér ruhás kislány állt előtte, mosolyogva nézett rá, mígnem ráeszmélt, hogy Pia idegen a számára. Ekkor félelem ült az arcára, kétségbeesett szemmel vizslatta a tömeget, aztán az anyja után kiáltozva futásnak eredt. Amint a kislány eltávolodott, Pia is újra normálisan tudott lélegezni.

Pia elmondhatatlanul vágyott vissza Hazletonba, Pennsylvaniába, ahol tág volt a tér, fölötte az ég kék, hosszú mezőkön vadvirágok nyíltak, ahol szarvascsordák bóklásztak, nem mint itt, ahol mérföldeken át tart a járda, az épületek közvetlenül egymás mellett állnak, és ahol emberek sokasága veszi körül. Philadelphiában Pia nem tudott megtenni tíz lépést se úgy, hogy ne ütközzön valakibe, és minden, amit látott, hallott, minden szag, amit érzett, idegennek és fenyegetőnek tűnt. A környező sikátorokat szemét és hulladék lepte el, és soha korábban nem látott akkora patkányokat, mint amik itt kúsztak a házfalak és a járda közötti repedésekben és szegletekben. Az utcákon egymással versengtek a helyért a villamosok, a szekerek és az autók, a járdákon pedig egyidejűleg több ember tolongott, mint ahányat korábban valaha is látott egyszerre. Piát a város tömött méhkaptárra emlékeztette, ahol rovarok helyett emberek nyüzsögnek. Még a sorházakban is minden túltelítődött, több család élt két-három szobába zsúfolódva. Nehézségek persze a bányászvárosban, Hazletonban is akadtak. Kis faházuk falai papírvastagságúak voltak, a ruháiktól a konyhaasztalig mindent szénpor borított, és ami a legrosszabb, hogy Vater munkája szénbányászként veszélyes és kimerítő volt – mindez azonban nem csökkentette Pia honvágyát. Örült, hogy picivel több mint egy évvel korábban az apja talált magának kevésbé veszélyes munkát a városban, de hiányoztak neki az udvarról a csirkék és a szomszédjuk kutyája, amint az elülső verandájuk alatt szunyókál. Hiányzott a földút, amelyen az özvegy Wilcox kis házához jutott el, hogy írni-olvasni tanuljon. Hiányoztak a hegyi ösvények, a fű a bejárat előtt. Vater azt mondta, Piának azért hiányzik Hazleton, mert valójában Bajorország dombjai és zöld mezői után vágyakozik. Amikor pedig Pia figyelmeztette az apját, hogy ő csak négyéves volt, amikor hajóra szálltak és Amerikába jöttek, nevetve azt válaszolta, Piának Németország a vérében van, éppúgy, mint az, hogy kedveli az édességeket, és szereti az anyját.

Ahogy apjára gondolt, a szeme égni kezdett. Ha itt lenne most velük, foghatná széles, agyondolgozott kezét, és nekidőlhetne magas, izmos alakjának. Apja, ahogy szokta, gyors egymásutánban kétszer megszorítaná az ujjait, ami azt jelenti, „szeretlek”, aztán ő is visszaszorítaná apja ujjait, és apró titkuk fölötti örömükben egymásra mosolyognának. Vatert látva senki nem gondolná, hogy melegszívű férfi, aki folyton fütyül, dalol és tréfálkozik; impozáns megjelenése és zongorányi válla miatt inkább igyekeznének kitérni az útjából. Az ő oldalán Pia úgy vághatna át a tömegen, hogy szinte senki sem ér hozzá.

Ám ez sajnos most lehetetlen volt, mivel három hónappal korábban, hogy bizonyítsák az Egyesült Államok iránti lojalitásukat, Vater két német-amerikai barátjával együtt bevonult a seregbe. Most valahol Franciaországban harcoltak, és Piának fogalma sem volt róla, mikor tér haza az apja. Ahogy Mutti könnyek között megjegyezte a bevonuláskor, Vater biztonsága szempontjából a városba költözés nem hozott semmi jót.

Egyszer csak egy Szabadságszobor-jelmezes nő furakodott Pia és az anyja közé, amitől a lány kizökkent a gondolataiból. A nő fedetlen alkarja hozzáért, mire Pia lélegzetét visszafojtva várta, hogy rátörjön a különös érzés. Nagy megkönnyebbülésére azonban nem érzett semmit. Befeszült vállát ellazította, kiengedte a levegőt, igyekezett lenyugodni. Csak a következő, nagyjából egy órát kell átvészelnie. Ennyi. Aztán hazamehet a Shunk Alley-re, az ötös körzetbe, ahol a szobáikban a szerettein kívül más nem érhet hozzá.

Aztán Mutti megállt beszélgetni egy nővel a kisboltból, amikor két nyirkos kéz fogta be Pia szemét. Valaki a fülébe kuncogott. Abban a pillanatban éles fájdalom hasított a bordái közé, amitől Piát forróság öntötte el, és szédülni kezdett. Ellökte az arcától a két kezet, és sarkon fordult. Tommy Costa volt az, a szeplős fiú, aki iskolai szünetekben ugratni szokta, meg két barátja, Angelo DiPrizzi és Skip Turner. A fiúk nevetésben törtek ki, ráöltötték a nyelvüket, aztán elszaladtak. A kellemetlen érzés Pia bordái közül velük együtt távozott.

Mire Mutti kiválasztotta a helyet, ahonnan a felvonulást nézték, Pia már reszketett. Hogy könyörgött az anyjának, hadd maradjon otthon, még azt is megígérte, hogy rendet rak a kétszobás lakásban, amíg ő az ikrekkel távol van. Mutti azonban annak ellenére, hogy tudta, Pia hogy viszonyul a tömegrendezvényekhez, nem engedett.

– Csak úgy tudjuk kimutatni, hogy lojális amerikaiak vagyunk, ha elmegyünk a felvonulásra – jelentette ki vaskos németes akcentusával Mutti. – Már az is épp elég, hogy Wilson elnök idegennek és ellenségnek nevezte a németeket. Engedelmeskedem az új törvénynek. Aláírom a papírokat, ahogy elvárják, és megtagadom a német állampolgárságomat. Ujjlenyomatot adok. De szabadságkötvényre nincs pénzem, és a Vöröskeresztnek se tudok adományozni. Etetnem kell téged meg az öcséidet. Ezért kell elmennünk a felvonulásra. Mindannyiunknak. A szomszédoknak az sem elég, hogy apád a háborúban harcol.

– Most nem mindegy, hogy én ott vagyok-e veled, vagy nem? – kérdezte Pia. – Mindenki látni fogja, hogy ott vagy, az ikrek még élvezik is. Én meg főzök vacsorát, mire megjöttök, kész is lesz.

– Nein – mondta az anyja. Ám ahogy elhagyta az ajkát a szó, riadalom futott át az arcán. – Mármint nem. Velünk kell jönnöd. A rádió meg az újságok mind azt szajkózzák, hogy mindenki tartsa szemmel a német-amerikai szomszédait, és jelentsen a hatóságoknak. Mielőtt apád elment, egyszer egy nő azt ordította nekem, hogy az apád ellopta egy igazi amerikai munkáját. Aztán köpött egyet, és azt mondta, menjek vissza oda, ahonnan jöttem. Nem hagylak itthon egyedül.

Pia tudta, Muttinak igaza van. Épp eleget szenvedett az iskolai zaklatásoktól ahhoz, hogy tudja, mennyire igaz, amit mond. Pletykák keringtek arról, hogy német kémek megmérgezik az ennivalót, meg hogy a német-amerikaiak titokban fegyvert halmoznak fel. Még börtönbe meg internálótáborba is zártak németeket. A várost teleaggaták plakátokkal, amelyeken németek állnak halottak tetemei felett, meg hirdetésekkel, amelyek arra buzdítják az embereket, vegyenek háborús kötvényeket, és ezzel „Verjük vissza a káposztazabálókat!” A német gyülekezetek templomait sárgára festették, a német nyelvű újságokat megszüntették, az iskolás gyerekeket fogadalom aláírására kényszerítették, amelyben ígéretet kellett tenniük, hogy nem használnak semmilyen idegen nyelvet. És mintha mindez nem lett volna elég, egy rendőri különítmény, az otthonőrség, amelyet eredetileg azzal a céllal hoztak létre, hogy fegyveres tagjai a város fontosabb pontjain – a vízműveknél és a szivattyúállomáson, az áramelosztó telepen, a telefonközpontban és különféle erőműveknél meg gyártelepeknél – megfelelő védelmet biztosítsanak, most a város déli végét járták, hogy szemmel tartsák a német bevándorlókat. Egyes cégek nem voltak hajlandóak németeket alkalmazni, ezért Mutti elvesztette az állását a textilgyárban. És mivel a bankból csak engedéllyel vehetett fel pénzt, ami kevés készpénzük volt, azt mind a padló alatt tartotta a hálófülkében. Még a savanyú káposztát és a hamburgert is átnevezték „szabadságkáposztának” meg „szabadságszendvicsnek”.

De hiába tudta Pia, hogy Muttinak igaza van, attól nem lett neki könnyebb elmennie a felvonulásra.

Három nappal a felvonulás után, mialatt a szünetben az iskolatársai nevetgéltek, ugróiskoláztak meg ugrálóköteleztek, Pia magányosan ücsörgött a megszokott helyén, az iskolaudvar hátsó kerítésénél egy lapos kövön, és úgy tett, mintha olvasna. A levegő sápatag volt, és szürke, mintha csak füst gomolyogna mindenütt, a könnyű szél enyhén hidegen fújt. Pia szerencsére nem hagyta otthon a pulóverét. Ez annál is inkább szerencse volt, mert a tantermek ablakait nyitva tartották, hogy távol tartsák a náthát. Térdig érő ruhája és pamutharisnyája ugyan vastag volt, pamutszoknyája és pruszlikja azonban vékony és viseltes. Letette a könyvet, a ruha ujját az öklére húzta, és igyekezett nem vacogni. Reszketett a hidegtől, vagy inkább azért, mert folyton csak arra tudott gondolni, amiket a szabadságkölcsön-felvonulás óta hallott?

Mrs. Schmidt azt mesélte Muttinak, hogy a felvonulás után hetvenkét órán belül a város harmincegy kórházának az összes ágya megtelt az új betegség, a spanyolnátha fertőzöttjeivel, és hogy a kórházak már nem is fogadnak új betegeket. A negyedik napra több mint hatszáz fertőzött volt Philadelphiában, és egyetlen nap alatt több mint százan haltak meg. Pia meghallotta, amint a tanárok arról beszélnek, hogy a háború miatt nincs elég orvos és nővér, meg hogy a szegényházakat és templomokat használják ideiglenes kórházként. Egyre több plakát jelent meg azzal a felirattal, hogy „A köpködés halálos”, a rendőrség pedig letartóztatta az engedetleneket. Egy másik plakáton meg egy öltönyös ember állt, mellette egy madárkarmos, ördögi figura körvonala emelkedett föl valamiből, ami leginkább a járdára köpött nyálnak tűnt, a felirat pedig így szólt: „Állítsd meg a járványt! Ne köpködj!” És mivel mindenki gézbe burkolt fokhagymát vagy kámforgolyót viselt a nyakában, az utca megtelt sajátos, kellemetlen szaggal, amire Pia csak a halál szagaként tudott gondolni.

A legfélelmetesebb azonban mindabból, amit hallott, az volt, hogy akik megbetegedtek, azok közül sokan estére meg is haltak. Az arcuk elkékült-elfeketült, a szájukból, orrukból, fülükből, de még a szemükből is vér bugyogott fel.

Piának rémálmai is voltak, amelyeket a felvonulás nézőinek szellemalakjai népesítettek be; úgy tűntek föl előtte, mintha egy játékgép felvillanó, mozgó képein lennének meg – mindenki fekete ajkakkal és lila orcával, szájukból, szemükből vér folyt. Pia mindannyiszor verejtékben úszva riadt fel ezekből az álmokból, keze-lába az ágyneműbe gabalyodott, és fájt a gyomra meg a mellkasa. Ha csak rágondolt, émelygés fogta el. És korántsem segített, hogy a nyaka körül viselt fokhagyma szaga megcsapta az orrát.