Szabó Magda

Pilátus

Jaffa Kiadó

Budapest

2017

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2016

© Jaffa Kiadó, 2016, 2026

A borító a Fortepan 84946 számú képének (Erdei Katalin) felhasználásával készült • www.fortepan.hu

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd

Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia

Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia

Borító- és sorozatterv: Somogyi Péter

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-615-57-1545-7

Tartalom

I. FÖLD

II. TŰZ

III. VÍZ

IV. LEVEGŐ

I.
Föld

I.

A hír reggel jött, kenyérpirítás közben találta.

Iza küldött nekik harmadéve valami ügyes kis gépet, amelynek elektromos huzalkái közt halvány rózsaszínűre pirultak a kenyérszeletkék; ő forgatta, nézegette egy darabig, aztán dobozostul berakta a konyhaszekrény aljába, és nem vette elő többé. Nem bízott a gépekben, voltaképpen olyan hétköznapi és megszokott valamiben sem bízott, mint a villany. Ha pár órára rövidzárlat keletkezett, vagy a vihar megrongálta a vezetéket, leemelte a pohárszék tetejéről kétágú, réz gyertyatartóját, melyben folyton készen várták a villany kihunyását a gyertyák, behozta a konyhából, s míg átlépegetett az előszobán, úgy tartotta feje fölött a lángvégű ágacskákat, mint valami szelíd, vén szarvas az agancsát. A kenyérpirító gondolatát se tudta megszokni; hiányzott volna a guggolás, a tűz, a parázs különös, eleven szervezethez hasonló lihegése. A zsarát színének folytonos változása mindig valami sajátságos elevenséggel ruházta fel a szobát; ha égett a tűz, úgy érezte, akkor sincs egyedül, ha kívüle senki sem ül a lakásban.

Most is ott kuporgott a sámlin a nyitott kályhaajtó előtt, s mikor Antal becsöngetett, hirtelen nem tudta hova tenni, hát magával vitte az előszobába a miniatűr szigonyt, amelyen a kenyérszelete pirult. Antal először csak ránézett, aztán megfogta a karját, s ez a suta mozdulat, mellyel megérintette, elárulta, mit nem akar kimondani. Az öregasszony szeme telefutott könnyel, ám a cseppek nem buggyantak elő, mintha valami különös, makacs erő kiegyensúlyozta volna őket a szemhéjak peremén. A reflexeknél is biztosabban működő udvariasság, mely egyszerre volt ösztönös és belenevelt, még azt is kikényszerítette a torkából, hogy „köszönöm, fiam”.

A két kis szoba közül csak a belsőben fűtött. Mikor bementek, az öregasszony visszaereszkedett a sámlira, Antal a kezét melengette a kályha oldalán. Nem beszéltek, de tökéletesen értették egymást némán is. „Erőt kell gyűjtenem – mondta az öregasszony gondolata –, nagyon szerettem.” „Szedd össze magad, ráérünk – felelte neki Antal magában. – Voltaképpen semmi értelme, hogy kijössz, mert nincsen ott már senki. Aki van, az ma hajnal óta már nem azonos azzal, akit ismertél. De azért kiviszlek, mert ehhez is jogod van, ehhez a senkihez.”

Mikor végre elindultak, az öregasszony karjára akasztotta a szatyrát is. Mindig szatyorral járt a klinikára, abban vitte ki Vincének, amit kért, vagy ő jónak látott: zsebkendőt, piskótát, a citromait. A háló szemein most is átragyogtak a sárga gömbök. „Varázsol – gondolta az orvos. – Három nyomorult kis citrommal varázsol. Azt hiszi, ha azt mutatja az enyészetnek, hogy nem fél tőle, elriad a halál. Azt hiszi, ha citromot visz apának, még életben találja.”

Könnyű fagy volt az éjjel, a lépcső síkos, az öregasszony nem szórta fel este óta. Karon fogta, úgy vezette le. A fásszín ajtaja nyitva, a küszöbön sáros hótaraj, mögüle, mint valami mellvért mögül, kileskelt Kapitány. Hallatszott, amint a szalmával győzködik, megint szétrúgta a fészkét. Az öregasszony nem nézett a szín felé, karja hirtelen merev lett, a lélegzete szaporább. „Ő is észrevette Kapitányt – gondolta az orvos –, úgy tesz, mintha nem látná. Kapitány fekete. Most nem szabad feketét látni, csak fehéret.”

Kolman, a boltvezető, utánuk nézett a Közért üvegajtaján át, mikor becsukták a kaput, és elindultak a taxiállomás felé. Még alig múlt hét, úgy látszik, végét járja az öregúr. Kár érte, csendes kis ember volt, türelmes, mindig mindenkit előreengedett, férfit-gyereket egyaránt, utolsónak nyújtogatta a tejeskannáját. A lányok imádták, mert nyaranta virágot hozott nekik a kertjéből, mikor meg a hideg beállt, sült tököt, teát. Hát ez is megy már, szegény. Majd siratja a lánya, mi pénzt hazaküldött az neki havonta Pestről, mesélte a postás. Ugyan hova tette a szemét Antal, hogy elvált tőle, pedig amúgy az se rossz ember, dicsérik, akiket kezelt.

Az öregasszony is Izára gondolt, mikor beszálltak a taxiba a cukrászda előtt. – Apának rákja van – mondta Iza valami különös, hideg hangon, amikor egy negyedévvel ezelőtt soron kívül hazatelefonálta a fővárosból, hogy nézze meg az apját. Sikálta a kezét a fürdőszobában, azzal a lassú, türelmes orvosi mozdulattal, amelyet még medika korában megszokott. Ő hirtelen leereszkedett a kád szélére, mert elsötétült előtte a világ, belekapaszkodott a fürdőkályha csapjába, de aztán tüstént fel is pattant, és kirohant az előszobába, mert meghallotta Vince hangját. – Mit bujkáltok odabenn? – kérdezte Vince ingerülten, s ő csak nézett rá iszonyodva, azzal a rémülettel, amellyel egy már bomló testre nézhet az ember. Nem tudott válaszolni, nem jutott eszébe semmi. Iza mentette meg, aki kilépett mögötte, s felmutatta izmos, fehér ujjait. – Nem mindenki olyan vén mocsok, mint maga – mondta, s Vince sovány arca fényleni kezdett. „Vén mocsok”, ez Iza régi szava volt, a hajdani, bőgő, fényes orrú Izáé. – Mások naponta többször mosnak kezet, például én – mondta a lány –, menjen be a szobába, mert megfázik. Ha nekem olyan kevés gyomorsavam volna, mint magának, nem ugrálnék annyit, hanem enném a pepszint.

Az öregasszony tudta, hogy Vince gyanakszik. Vince, amióta különös, vad fájdalmai elkezdődtek, és fogyni kezdett, gyanakvó lett, fülelő, és folyton lesben állt, hátha elkaphatna egy hangfoszlányt, s megtudná végre, mért gyöngül egyre, s mi a magyarázata annak a sajátságos, tüzes kínnak, amelyet egyre gyakrabban érez. „Én nem tudnék így rákiáltani” – gondolta az öregasszony, és kétségbeesésében is elöntötte a büszkeség, hogy Iza tud.

– Gyere, anyám, kísérj el az eszpresszóba, igyunk meg egy kávét. Nem jön maga is?

Vince akkor már mosolygott, s büszkén szemlélte pipaszárlábát: még kinézik belőle, hogy eszpresszóba jár. Ingatta a fejét, Iza legyintett, azt mondta, nem bánja, úgyis csak a nőket bámulná. Kapta a kabátját, s mint gyerekkora óta mindig, ha elment hazulról, odabökött homlokával apja szép, domború homlokához. – Meg ne csalja a mamát, míg odaleszünk! – Vince csak bólongatott, ravaszul, szeme, amely hetek óta más volt, mint amilyennek az öregasszony ismerte, annyira más, hogy néha csak bámult, mi történt vele, mért lett kisebb, s ugyanakkor valahogy hosszúkásabb és homályosabb is, hirtelen fellobbant. Vince imádta Izát, kettőjük párbeszéde mindig enyelgő volt, egyáltalán nem olyan, amilyet valaha apa és lánya között hallott. Baráti volt, testvéri, cinkos – Isten tudja, milyen.

Az eszpresszóban egyikük se nyúlt a kávéhoz, csak nézték, forgatták a párabefutotta pohárkát. Iza arca fehér volt. – Három hónapja lehet – mondta a lány –, Antal majd hoz neki porokat. Hagyok itt pénzt, mindent vegyél meg neki, minden hülyeséget, amit csak kíván. Ne spórolj, anyám!

Szólt a zene, ő hirtelen úgy érezte, mintha hóhér volna Izával együtt, és itt a piros függönyök árnyékában valami irtózatos dolgot cselekednének. Hogy Vince három hónap múlva nincs, hogy ő most tudja, hogy majd nincs, úgy hatott rá, mintha rab volna Vince, halálraítélt, s most közölték volna vele a kivégzése óráját. Nem merte megkérdezni, biztos-e a Dekker diagnózisa; Dekker, tudta Izától és tudta Antaltól, sose tévedett. A zene erősödött, szerelmesek néztek egymásra, a pincérlány megkérdezte, parancsol-e habot. Iza mondta helyette, hogy igen.

A hab kemény volt, túl édes. Elejtette, míg a kávéjára tette, zavartan, bűntudatosan kaparta fel az abroszról. – Próbáld összeszedni magad – mondta a lány. – Most megmondom, mikor mi várható. – Eleinte rákényszerítette magát, hogy figyeljen, aztán megint tudatosodott benne, hogy Vince legfeljebb kilencven napig élhet még, s hirtelen nem értett már semmit, a könny elkuszálta előtte az eszpresszó piros függönyeit. – Anyám – mondta Iza –, nagyon kevés időnk van, s beszélnünk kell egymással!

Iza mindig ilyen nyugodtan, komolyan szólt hozzá, ha valami utasítása volt a számára. Azt érezte, felvisít, lesodorja a habot – persze nem tette, ereje se volt hozzá, de nem is merte volna, csak egy pillanatig vágyott rá; az öregasszonynak nem voltak ilyen hisztérikus megnyilvánulásai. Csak annyit kérdezett: – Ugye hazajössz? – Könyörögve kérdezte, s belül imádkozott, valami összefüggéstelen, zavaros szöveggel ostromolta Istent, hogy jöjjön haza, és maradjon mellettük a lány, ne hagyja egyedül egy haldoklóval. Iza orvos, és Iza a gyerekük, és amióta él, mindig mindenben segített. A lány nagyot nyelt, erőszakosat, mintha a kávé, melyet végre a szájához emelt, tömör lett volna, nem folyadék, s azt mondta: – Nem jöhetek.

Értette a gondolatát, és azt is érezte, igaza van. Még ha szabadságot kaphatna is, vagy akár csak gyakrabban lejönne, mint szokott, Vince megütődnék, keresné az okát, kitalálná, amit nem szabad. Iza mindig meghatározott időben érkezett, havonta egyszer, vagy névnapra, születésnapra, házassági évfordulót ünnepelni. Nem jöhet, persze hogy nem, egyedül kell maradnia Vincével és azzal az iszonyú titokkal, hogy Vince meg fog halni. Ezen Iza ígérete sem enyhít, hogy Antal majd mellettük lesz és segít. Antal nem Iza.

Ömölni kezdett a könnye, nem látta, inkább csak érezte, hogy a szomszéd asztal mellől nézik. Iza nem próbálta csendesíteni, csak megfogta a kezét. Belekapaszkodott a lány hideg, gyűrűtlen ujjaiba.

A taxi kopasz platánok között futott, a Sándor utcán nagy, lebegő plakát hívta fel a figyelmet valami táncos mulatságra. Antal hátranézett a sofőr mellől, mikor meghallotta a sóhajtását. Az öregasszony nem felelt a szemének, köhögött, elfordította a fejét, az utat nézte, a tollászkodó varjakat a fasorban. Antal jó hozzá, Vincéhez is jó volt, és Antalt valamikor nagyon szerették. De Antal elhagyta Izát, és ezt nem lehet sem elfelejteni, se megbocsátani.

A folyosón ontották a meleget a radiátorok. A levegő száraz volt, felmosórongyszagú. A portás maga nyitotta ki nekik a liftajtót, s ennek még ebben az iszonyú órában is örült, mert a portás mosolya Iza és Antal közös védelmét jelentette. A folyosó könyökében levő kis szalonban ültették le; míg Antal elment a professzorért – Dekker utolsó esztendejét töltötte a klinikán –, kirakta és berakta a zsebkendőket meg a citromot a szatyorba. Irtózott a gondolattól, hogy idegennel tárgyaljon, de erőt vett magán, tudta, hogy ez a találkozás nem neki szól, nem is Vincének – a klinika udvariassága Izát tiszteli meg.

Antalnak, legbelül, nem hitte el, hogy mindennek vége. Ám mikor Dekker megjelent a folyosón, és felé tartott, a szatyor hirtelen húzni kezdte a karját, mintha ólom volna benne, nem citrom. Dekker professzor volt, s amit az arcán látott, válaszolt kimondatlan, rettegő kérdéseire.

Iza később kikérdezte, mit beszélt a professzorral. Megpróbálta összekeresgélni magában a mondatokat, de nem ment. Csak az érintésre emlékezett, hogy Dekker a vállára tette a kezét, s erre is csak azért, mert lerázta magáról a jóakaratú ujjakat, s hirtelen valami vad elkeseredés fogta el, heves, ingerült ellenszenv, s azt gondolta Dekkerről, aki három hónap óta eget-földet megmozgatott a Vince érdekében, s a lelkét kitette volna, ha megmentheti, hogy gyilkos, s azt is: ez az ember ugyanannyi idős, mint az ő férje. Mért ennyire ép?

A különszoba ajtajában megtorpant.

Antal azt mondta, Vince hajnal óta nincs magánál, s valószínűleg nem is lesz többé, átalussza magát odaátra. Ám ha ő belép, csak feleszmél talán; nem lehet, hogy negyvenkilenc esztendő testi-lelki összetartozása gyöngébb legyen az elmúlásnál. De mi lesz, ha mikor megérzi a közelségét, megszólal gyermekes, szelíd hangján, s számon kéri tőle azt, ami múlóban, a fájdalmakat és a tűnő életet? Mi lesz, ha ma, ezen az utolsó napon, mégiscsak rájön, minek a küszöbén áll, s megint sírva fakad, zokog, mint mikor a húszas évek elején elvesztette az állását, s éjjel egy ingben odaállt az ágya mellé, és potyogó könnyel azt mondta neki: „Segíts, Etelka!” Mi lesz, ha most is arra kéri majd, hogy segítsen, ha tudja már, hogy nincs remény, és az életért könyörög, a lehetetlenért? Vince imádott élni, koldusként, állástalanként, nyomorult betegként is a világ legnagyobb ajándékának tekintette a puszta létet, hogy a földön lehet, hogy reggel felébredhet, este lefekhetik, és hol szél fúj, hol nap süt, hol csendesen vagy erőszakosan csorog az eső. Akkor majd hazudik neki, utoljára, mint hazudott hónapok óta szakadatlanul. Az öregasszony jobban félt attól, hogy Vince búcsú nélkül hagyja itt, mint hogy még egyszer teljes öntudattal ráveti rettegő szemét, s a kínok némasága vagy a porok előidézte fél szender után váddá vagy panasszá formálódnak a gondolatai.

Mikor beléptek, Antal egy székre dobta a kabátját, s az öregasszony most vette észre, hogy nincs rajta fehér köpeny. Így nem orvosnak érződött, csak családtagnak, ami pedig nem volt évek óta már.

A szobában legelőször Lídiát látta meg. Az ápolónő hátrafordult az ajtónyitásra, felállt az ágy mellől, lesimította kötényét. Nem köszönt hangosan, csak bólintott, s az egyedüli volt, aki természetesnek hatott ebben a természetellenes környezetben. Igazított egyet a Vince takaróján, aztán azonnal kiment, vissza se nézett az ágyra. „Milyen furcsa – gondolta az öregasszony. – Hetek óta van Vince mellett, s így megy ki, ilyen száraz szemmel, részvét nélkül. Hát meg lehet szokni a halált?”

Vince nem volt magánál, de nem eszméletlennek látszott, hanem alvónak, homlokán ezüstösen feszült a bőr. Orra megnőtt tegnap óta, s hiányzott az orrnyergéről szemüvege nyomának vörös holdacskája. Jobban megnézte, s akkor rájött, hogy nem az orra nőtt meg, hanem az arca apadt el tegnaptól máig. „Elhagyott – gondolta az öregasszony. – Nem várt meg. Negyvenkilenc évig tudtam minden gondolatát. Most nem tudom, mit visz magával. Elhagyott.”

Leereszkedett mellé, és nézte.

Hónapokon át ápolta nappal-éjjel, az összeroskadásig, most az érezte, voltaképpen nem is fáradt, elkezdene mindent elölről, ha hazavihetné akár így is, ahogy van, nyitott, szomorú ingében, melyről kiütközik furcsán magasabbra került mellkasa. Még tán el is bírná az ölében – mivé lett az a test! Nem lett volna szabad elengednie maga mellől, Iza jót akart, mikor kihozatta, mindkettőjüknek jót, mégse lett volna szabad. Talán ha ő van mellette, ezekben a hetekben is, tovább él. Itt Lídia ápolta, az húzta naponta kétszer tisztába az ágyát, az látta el mindennel. Lídia pontos volt, türelmes, szíves, de vajon mókázott-e vele, hogy belediktálhasson valami ételt, bolondította-e, hogy nincs is semmi baja, csak vén, csitította-e elfúlt, panaszos szavát? Nem lett volna szabad kiengednie a klinikára! Most aztán így megy el, öntudatlanul, búcsú nélkül. Odahajolt hozzá, megcsókolta. Vince homloka száraz volt, gyógyszerszagú. Leült mellé, megfogta a kezét.

Déltájt benézett Dekker, és visszatért Lídia. Antal akkor már nem volt a szobában, észre se vette, hogy kiment. Dekker csak egy pillanatig maradt, s azt hitte, Lídia is követi, de a lány nem mozdult, az ablakhoz húzódott, az ággyal egy vonalba, onnan figyelte őket. Zavarta az idegen pillantás, hátat fordított neki, aztán mihelyt nem látta, azonnal elfelejtette, hogy ő is ott van a szobában. Vincéből akkor már csak a haja élt, fehér sörénye, makacs fürtjei. Nem érzett fáradtságot, sem éhséget, és azt sem érzékelte, hogy telnek az órák, csak néha kiegyenesítette a hátát, mert fájt a görnyedéstől.

Délután Vince megszólalt.

Azt hitte, megáll a szíve. Oly csendben volt idáig, olyan végtelen csendben, valami áthatolhatatlan, komoly némaság fogta körül, amelybe nem illett már semmiféle hang. Mikor megszólalt, megrezzent a teste, csukott pillái is megremegtek. Odahajolt a szájához, hogy elfogja a fülével, mit lehel. Akkor már Lídia is ott volt, ketten füleltek, az odahajló fiatal arc láttára ingerült lett, ellenséges. Most gyűlölte Lídiát, tolakodónak érezte, lelketlennek. Lám, Antal kiment, Dekker is, azokban van tapintat. Mit leskelődik ez itt? És süket? Hát nem hallja, hogy a beteg vizet kér? Mért nem mozog? Csak áll, nézi Vincét, meg se moccan, neki kell ugrania, leemelnie a poharat az éjjeliszekrényről, melyről valaki tökéletesen lerámolt, elvitte róla Vince szemüvegét, bögréjét, kis csonk ceruzáját. Ugyanakkor, valahol belül, örült is, hogy az ápolónő nem érti meg, mit kell tennie, hogy csak ő hallja meg a Vince szavát, ő tudja, mit kíván, ő ad neki inni – még mindig, most is tehet érte valamit. Vizet csorgatott a pohárba, és megemelte Vince fejét, ajkához illesztette a poharat.

A száj nem nyílt fel, valami undorodás, valami kelletlenség cikázott át az arcon. Vince nem ivott.

– Nem szomjas – suttogta Lídia. – Ne tessék itatni.

Most meg tudta volna ütni. Néz, mint valami bálvány, utasítgatja őt, kiveszi kezéből a poharat. És közben megint az a hang, az a különös, zizegő lehelet. De mért nem iszik, ha vizet kér?

– Itt vagyok! – mondta Lídia hangosan.

Először azt hitte, neki szól, s ettől külön indulatba jött. De aztán látta, hogy Lídia nem rá néz, hanem Vincére, s Vince szája megint megrezzen; valami, ami emlékeztetett hajdani mosolyára, egy pillanatra megvilágosítja az arcát, aztán azonnal tovatűnik. Lídia leguggolt az ágy túlsó felén, és megfogta a Vince kezét.

Úgy érezte, kisemmizték, becsapták. Csak nézte Lídiát, Lídia sose látott, teljesen idegen, valami érthetetlen tartalommal megtelt arcát, s különös, heves gyűlöletet érzett, mintha most látná életében először. Tolvaj, csaló, ellopta ezeket az utolsó perceket. Antal választotta ki. Antal osztotta be a beteg mellé. Iza nem tette volna. Most itt guggol, fogja Vince kezét. Senki. Idegen.

– Aludjál! – mondta Lídia. – Itt vagyok.

Az öregasszony visszaereszkedett az ágyra, s a harag úgy erőt vett rajta, hogy már a fájdalmat sem érezte. Vince másik keze után kapott, s a szelíd test most úgy feküdt, hogy két oldalról tartották. Vince nem szólt többé, alig hallatszott a lélegzése. Lídia csak guggolt. Most nem látszott az arca, mert odahajtotta homlokát a Vince kezére.

Kinn megfogyott a fény a márciusi fák között. Az öregasszony lehunyta a szemét, megmerevítette a derekát. Arra nézett fel újra, hogy Lídia megmoccan és feláll. Vince pontosan úgy feküdt, mint az imént, csak még csendesebb volt.

– Már nem él – mondta Lídia. – Nem vizet kért, a lányát hívta. Azt mondta: „Iza”. Küldöm Antal doktort.