Löki Viktor

Isten átnyúl a farmeron

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Löki Viktor, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 11 9

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta:

KÖZMŰ-GEO Kft.
4033 Debrecen, Báthory utca 21/a.
(Tevékenység: geodéziai feladatok végzése)

Első rész
Az összekötő

Tőletek féltem, kemény emberek,
ti fadobálók, akiket csodáltam?
Most, mint lopott fát, viszlek titeket
ez otthontalan, csupa-csősz világban.

József Attila: Kirakják a fát

Aznap, amikor felmondtam a szerkesztőségben, a tavaszi nap pontosan ugyanúgy sütött, mint máskor. Egy fekete rigó hangosan kiabált az utcavégi juharfán, a villamosmegállóban a telefonjuk fölé görnyedtek az emberek, és vélhetően tele volt a Böszörményi úton is mind a négy sáv autókkal, bár ez utóbbit nyilván nem láttam, mert ekkor épp a Dósa Nádor tér házai fölötti bárányfelhők mintázatában kerestem égi jelét annak, hogy mit is fogok én holnaptól csinálni. Meglepő, de a hirtelen döntés ellenére egyelőre semmi elképzelésem nem volt a továbbiakról. Egy dolgot éreztem biztosnak: a huszonegyedik századi munkavállalók kiskátéja az újkorban már valami olyasmivel kezdődik, hogy ne csinálj olyat, ami huzamosabb időn át nem szórakoztat, ráadásul megalázóan keveset is fizet. És habár ez a használati útmutató ezen túl nem terjedt ki a bárányfelhők mintázatainak extenzív megfigyelésére, egy dolog már hónapok óta világos volt: a helytörténet mindig is érdekelt, de a témában megírt cikkeimet vélhetően pár értelmesebb nyugdíjas kivételével nem olvasta el senki. Több interjút készíteni ellenben nem volt kedvem sem Hajdú-Bihar megyei nyugdíjas sakkbajnokokkal, nem tudtam már őszinte és optimista hurrá-riportot készíteni az újabb sikeres pocsaji tartósélelmiszer-gyűjtésről sem, és ha még egyszer el kellett volna olvasnom a nap szépe rovat valamelyik agyhalottjának az érfalrepesztően ostoba gondolatait, biztosan leugrok az emeletről. Viszont ez utóbbi megoldás, mivel a szerkesztőség az első emeleten van, a biztos halállal nem kecsegtetett, a tolószék nem túl biztató lehetőségével pedig érthető okokból nem akartam számolni, arra jutottam, hogy inkább felmondok.

Persze előbb kivettem az összes szabadnapomat, és közöltem a habzó szájú főnökkel, hogy nem jönnék vissza, mert határozottan új kihívások után szeretnék nézni, szóval elnézést, de mentem, szia, sziasztok. Azt mondjuk nem kötöttem az orrukra, hogy néhány hét láblóbáláson túl egyáltalán nem terveztem semmi okos és előrelátó dolgot, így az immáron ex-kollégáknak minősülő embertársaim lesajnáló és értetlen kérdéseinek hallatán inkább ködösítettem, és a „hát van pár tervem a későbbiekre”, illetve a „nem tudom, talán magánzó leszek, meglátjuk” mondatokon kívül inkább nem mondtam semmi konkrétat a felmondásom okairól.

Szép volt ez az elmúlt pár év, de egyszerűen úgy éreztem, több kell hogy lapuljon még ebben az élet nevű dologban, minthogy kijövök az egyetemről, utána meg egy megyei napilaptól megyek idegbetegen, egy lassan ölő, autoimmun betegség okozta permeábilis vékonybéllel nyugdíjba. Habár ez a szép lineáris életpálya ebben a megváltozott világban természetesen elképzelhetetlen volt már, és egyértelműen nem csak a szerkesztőség hibájából, így inkább azzal nyugtattam magam, hogy ezzel a döntéssel egyszerűen csak elébe mentem a majdani akármilyen aktuálpolitikai okból történő kirúgásomnak, mielőtt teljesen kiégtem volna. Hozzá kell tenni, hogy csinálhattam volna tervszerűbben ezt az egészet, de ez most már mindegy volt. A lényeg, hogy a Dósa Nádor házai fölött máris sokkal kékebb volt az ég, így frissen támadt virágos jókedvemben találomra elindultam a Sas utca felé, hogy aztán egy hirtelen jött ötlettől vezérelve az Ady Endre Gimnázium mellett egy hajtűkanyarral mégis visszaforduljak, és mint a mágnes, a Turmix Presszó felé vegyem az irányt.

Üldögéltem a Turmix teraszán, és rég nem érzett nyugalom szállt meg. Habár boldogult húszas éveimben rengetegszer részesültem benne, manapság sajnos már inkább elkerült ez az érzés. Gyakran megesett, hogy mikor kocsmában voltam, azon járt az eszem, hogy otthon is lehetnék, olvashatnék, hasznos dolgokkal is tölthetném az időt, de aztán otthon különös módon mégsem volt csend, csak zaj a fejemben, viszont ha elmentem bárkivel a kocsmai zajba, számos alkalommal mégis egyfajta lassú csendet hallottam odabenn. Mióta a húszas éveim vége felé a lehetőségekhez képest öntudatra ébredtem, nem tudtam másra gondolni, minthogy a csend egy félig-meddig szintetikus dolog, ami az ember fejében létezik. Ám ha szintetikus, akkor tudatosan alakítható, ha alakítható, akkor viszont ekkortájt a csendet én inkább otthonra szerettem volna megteremteni magamnak, és nem a kocsmába, ahol sajnos egyre idősödő fejjel már úgy ítéltem meg, hogy a törzsvendégek jobbára lapos és ismétlődő szórakozást űznek.

Mostanában az is megtörtént velem, hogy hiába volt bennem zaj vagy éppen csend, egyre messzebb kerültem a valóságtól. Az elmúlt években újra és újra rájöttem, ahogyan most is, a Turmixban, hogy nem is én vagyok az, aki meghozta a döntéseit. Pontosabban nem az vagyok, aki döntött. Én inkább csak megfigyeltem, racionalizáltam, hogy ez a félig-meddig öntudatlan állat mit talált ki éppen a külső hatások alapján ebben a képtelen körülmények diktálta, végeláthatatlan, ám az elmúlás miatt valójában kétségbeejtően véges rendszerben. Mint mondjuk most, amikor az előbb felmondtam. Én voltam az, aki valójában felmondott? Vagy a háttérben futó algoritmusok kotyogták ki ezt a végeredményt, mesterien elhitetve a szürkeállományommal, hogy ezt valójában én akartam? Sosem tudom meg.

Máris kezdett idegesíteni ez az évek óta ismétlődő gondolatmenet, ezért a kifizetett háromcentesem és a söröm társaságában kifordultam a kocsma félhomályából, és leülve rágyújtottam a Turmix teraszán. Mivel sok mindenben későn érő típus vagyok, nagyjából huszonhét éves lehettem, mikor elkezdtem bulikban egy-egy cigit részegen elszívni, aztán egyáltalán nem meglepő módon végül rászoktam a dohányzásra. Valójában ez is a Hannával való szakításom utáni furcsa időszak része volt, mint olyan sok más agyament hülyeség akkoriban. Utólag biztos voltam benne, hogy akkor és ott pecsételődött meg a sorsom, mikor Kristóffal egy buliból hazafelé menet a Bolyai éjjelnappaliban még megálltunk egy-egy üveg bort venni, amit később a Bolyai-Mikszáth sarkon, a járdán ülve ittunk meg. Közben Kristóf rágyújtott az első cigire, amit én a pillanat hevében, sok év sikertelen és igazi motiváció nélküli kocadohányosság után, spontán elirigyeltem, úgyhogy rögtön kértem is egy szálat tőle, és valahogyan, köhögve-röfögve, de azért leszivattyúztam a tüdőmbe. Ez után az este után ébredtem először úgy reggel, hogy kéne a másnaposságra egy cigi. És innentől kezdve nem volt megállás.

A napsütötte teraszon számba vettem a terveimet meg a lehetőségeimet az elkövetkező napokra. Néhány nap láblóbálás és a Borderlands nevű lövöldözős játék a leghatározottabb elképzeléseim között szerepelt, ahogyan a Péterfia Rock Café ismétlődő felkeresése is. Talán el kellene menni anyámékhoz is Hajdúhadházra. Fel kéne hívni Dávidot meg Petit, hátha ráérnek mostanában. Talán elmehetnék kirándulni is egyet, csak úgy, elvégre tavasz van. Be is kéne már ezek mellett végre csajozni, de ez már egy több éve futó projekt, miért pont most találnám meg az ideális nőt.

Majd adja magát.

Elnyomtam a cigit, lehúztam a szerkesztőséget búcsúztató, ünneplős háromcentest, és miközben ittam a sörömet, megbeszéltem a mellettem ülő Géza bácsival, hogy faterom nemrég azt mondta nekem, a Turmix neki valójában mindig a levezető kocsma volt, mikor már visszafelé ment a városból a Laktanya utcára, de azért persze régi hely, jó hely, viszont ezen felül azt a barna hajú nőt a Zálogfiók előtt nagyon meg kéne rotyogtatni, hát látszik rajta, hogy kívánja, de persze nyilván ő sem tudja, hogy a Marson titokban hat emelet mélyen a NASA-bunkerekben már évtizedek óta élnek az űrhajósok meg a gyíklények, csak titkolják előlünk. Hát persze hogy titkolják, mert ha kiderülne, akkor forradalom lenne, ez biztos, mert azért mindent a mi torkunkon sem lehet következmény nélkül lenyomni, na.

Miután kiürült a korsóm, elindultam haza, de nem jutottam sokáig, mert úgy döntöttem, hogy eszek egy szendvicset a Subwayben. A szendvics fogyasztása közben eszembe jutott Dávid, úgyhogy fel is hívtam, és mivel szerencsére ráért, megbeszéltük, hogy a felmondásom okán este pár sört feltétlen megiszunk valahol a Péterfia utcán.

Dáviddal a középiskola középső padsorának hátsó padjában rontottuk a levegőt összesen hat évig a legnagyobb egyetértésben, és azóta is őt, illetve az általános iskolából ismert Petit óhajtom a leggyakrabban látni a Föld nevű bolygón élő férfiak közül. Peti manapság bútort tervez Pesten, Dávid szoftvert Debrecenben; Peti 202 centi, Dávid 193; Petinek nagy a szíve, Dávidnak nagy az esze; Petinek hat éve van csaja, Dávidnak tíz, nekem meg Hanna óta nem volt senkim, ezért úgy sejtettem, titokban vagy mindketten őrültnek tartanak, vagy néha irigykednek, vagy néha mindkettő egyszerre. Ja, Ádámot az egyetemről ki ne felejtsem: általában ő is ott volt az elmúlt években velem, de az utóbbi időben bárhová hívtam, nem jött, bármit írtam a messengeren, órák vagy napok múlva válaszolt csak, és ha véletlen találkoztunk, és bármiről beszéltem neki, mindig azt mondta, hogy baromság, aztán elkezdett tudományos cikkekről, projektekről és pályázatokról beszélni. Beszippantotta a rendszer, na. Van ilyen.

Hazamentem, bebábozódtam a számítógép elé, és lőttem végeláthatatlanul az űrlényeket, amíg el nem jött az este. Dáviddal a Plázánál találkoztunk, és mivel a kamaszkorunkból, megboldogult nevén Rock Arizónaként ismert, újabban Rock Café nevű kocsma tele volt, és történeti okokból kifolyólag a Svejkbe meg az Ibolyába csak késő este jártunk, végül a Mob meglátogatásában állapodtunk meg, hiszen a nosztalgiafaktort továbbra is jelentősen növelte, hogy a sörfőző recept ugyan már más volt, de mint nemrég megtudtuk, a sörfőző infrastruktúra ugyanaz maradt, mint kamaszkorunkban.

– Szóval felmondtál – kezdte Dávid a beszélgetést a pult mellett állva.

– Fel én – mondtam neki vigyorogva.

– És mit fogsz csinálni?

– Mit tudom én.

– Akkor minek vigyorogsz? Meg miért mondtál fel?

– Mit tudom én.

– Na jól van, akkor ezt megbeszéltük. Melyik kell az Unicum mellé, meggy vagy APA?

– Ezúttal egy APA-t és egy életcélt is kérjél már, légyszíves.

Persze utóbbiból épp kifogytak, úgyhogy az APA, a Debreczeni lager és az Unicum Bermuda-háromszögétől először kellemesen lerészegedtünk, megbeszéltük a felmondásomat, kiröhögtük, amit és akit ki kellett, megettük a kötelező esti részeg hamburgert a szomszédos Szmörében, aztán tizenegy körül hazamentünk. Dáviddal egyébként persze most is minden rendben ment: romantikázott sokat a csajával, fejlesztette a szoftvereket, és főzte a Mobénál azért valamivel finomabb sörét. Viszont még mindig nem volt semmi hobbija, hiába baszogattam már évek óta emiatt. Közben nyilván én is jól tudtam, hogy nem kell túl sok célt kitűzni egyszerre az életben, mert csak összezavarodik tőle az ember. Tudtam ezen kívül azt is, hogy bár az újságírás egy mások által romantikusnak ítélt szakma, ám mivel újdonsült, motivációt vesztett munkanélküliként jelenleg én sem tudtam túl sok lelkesedést felmutatni, jogalapja ezúttal nem lett volna a felháborodásomnak.

Otthon a sötétítő függönyöket még este elhúztam, úgyhogy szerencsére másnap délelőtt tíz körül ébredtem, kellően indiszponáltan, illetve ennek tetejébe kiszáradt és büdös szájjal. Kimentem az erkélyre, és hogy ezt a kegyelmesen romlott paradicsomi állapotot megtartsam még egy kis ideig, gyorsan rászívtam egy cigit.

Az otthoni, rutinszerű cigi közbeni bámészkodásaim keretein belül először a szemközt jól látható, MÁV-bunker oldalán tátongó kis lyukat vettem szemügyre. Megnyugodva konstatáltam, hogy a benne fészkelő vörös vércse már ott ül a lyuk szélén, és nagyban készül a minden bizonnyal sok vijjogással és pocokzabálással terhelt napjára. A nevezett bunker látványa egyébként a vércsén túl is mindig szórakoztatott, hiszen az állomás felőli oldalán vakablakok voltak festve, ami persze az emberek jelentős részének nem tűnt fel soha, hiába mászkáltak erre rengetegen minden nap. Ez mondjuk korántsem érdekelt annyira, mint az, hogy a vércselyuk valójában milyen mély lehet. Hiszen ugyan feltételeztem, hogy az egyébként hatszáz fő befogadására alkalmas, négyszintes, atom-, gáz- és bomba- és mindenbiztos bunker még a világ elpusztulása után is a helyén fog állni, de a vércsék nem hiszem, hogy egészen a konzervekkel és mindenféle egyéb ellátmányokkal vélhetően még mindig túlzsúfolt óvóhelyig le tudnak menni abban a lyukban. De mégis milyen mély lehet? Egy méter, kettő vagy öt? Mi van a végén, kiszélesedik vajon vagy nem? Mennyire összkomfortos a vércsék kis lyuka? Mivel bélelik ki, pocokszőrmével? Egyáltalán, mi az a lyuk, és minek? Szellőző? Be kellene oda egyszer küldeni valami kémkamerát, meg is fogom rendelni hamarosan az eBay-en, és felküldöm egy ipari alpinistával, gondoltam.

A cigim vége felé járva egy, a konyhába vetett sanda oldalpillantással megállapítottam, hogy tiszta bögrém nincs, a mosogató meg, mint mindig, púposan tele van a bűzölgő halom mosatlannal. Hogy magamhoz térjek, a látvány mérlegelése után, újdonsült időmilliomos lévén inkább lementem a délelőtti kávémért a közeli Star Presszóba. Persze ha tehettem volna, inkább a Petőfi Presszó kakasülőjére mentem volna basásan pöffeszkedni, de sajnos az már vagy háromnegyed éve bezárt, maradt tehát a Star.

A Star a délelőtti nyugiban mindig olyan volt, mintha valami általános iskolai osztályteremben lett volna az ember, azzal a kivétellel, hogy itt a kis asztaloknál tanulók helyett egy-egy, általában rendezetlen szakállú, borvirágos arcú férfi ült sorban egymás előtt és mögött, miközben mindenki asztalán ott figyelt a kommersz rövidből és olcsó sörből álló menüje. Mindenki az aktuális műsorra meredt a fenti lapostévén, nem számított, mi megy éppen. Ez a jólesően kiszámítható jellegzetessége a kocsmának bevonzotta a sűrű nyugalmat, de a délelőtti teltházat is. Tanító nénire a rend fenntartásához délelőtt egyelőre még a hely osztályterem jellege ellenére sem volt szükség, ennek ellenére biztos voltam benne, hogy ha az iskolába már nem is térnek vissza, de szenvedélybetegségük okán sokuk sajnos hamarabb fogja állami egészségügyben dolgozó alkalmazottak felügyelete alatt elütni az egyre csökkenő idejét, mint azt most gondolná.

A tévé a helyiségben elfogadhatóan halk volt, a levegőben viszont, kellemes kontrasztként, az állomási kocsmákra oly jellemző, fémes bűz terjengett. Ebben a pillanatban engem ez mondjuk nem érdekelt, mert a kávémra ezúttal tej és tejszín híján tejszínhab járt, úgyhogy most az egyszer urizáltam. Közben folyamatosan az járt a fejemben, hogy most, most fogom lenyalni a mosatlan pohár peremén lévő köpet maradékával a valamilyen bizonytalan eredetű tüdőkórt, és a vizionált számítógépes hentelés és a jövő ködébe vesző melókeresés helyett a Kenézyben fogom tölteni a következő heteket élet és halál között lebegve, miközben többet köpök véreset, mint nyálasat.

A keserű jövőmet vizionáló gondolataim közepette, a pultra támaszkodva, végighallgattam az egyik erősen tetovált, előre kiszámolt apróját a markában csörgető, a reggeli időpont ellenére máris ittas alkalmi vendég és a pultos párbeszédét is:

– Egy deci bort kérek. Mennyi a decije?

– Nyolcvanöt forint. Mutasd, van annyid? – mondta a pultos olyan hangsúllyal, mintha valóban még az általános iskolában lennénk.

– Van, még több is, úgyhogy akkor két decit kérek.

– Rendben. Fehér vagy vörös?

– Jó lesz nekem a piros.

Jó lesz haver, nekem is mindegy, csak a színe legyen piros, dúdoltam a vonatkozó, dalszövegében némileg torzított Quimby-számot még a liftben felfelé menet is. Előtte, mondjuk, miután kijöttem a boltból mindenféle szemét kajákkal teli kézzel, a tavaszi allergiától vagy a náthától már a háztömb előtt akkorát tüsszentettem, hogy a hársfán tanyázó dolmányos varjú egy fával arrébb repült, amitől úgy megijedtem, hogy egy csipszet véletlenül el is dobtam a kezemből. „A szívósság tart meg téged, gyerekem, mint fürdőszobacsempén a penészt”, szokta volt nagyanyám mondani nekem, na, mondjuk, nem tudom, hogy ezt a találó mondást anno Földesen vagy Berettyóújfalun tanulta-e még gyerekkorában, vagy az én tápos fejemről jutott mindig eszébe, miközben sietve és ügyetlenül kanalaztam a tűzforró lebbencslevesét már Debrecenben, a Dózsa György utcán. Mindenesetre a csipszekkel és nápolyival teli kezem láttán egészen a nyolcadik emeletig tartott a bűntudatom, hogy a számítógépes játékok mellett vélhetően ma sem fog jutni időm olyan felnőtt és érett dolgokra, mint munkakeresés, egészséges táplálkozás, testmozgás, nyelvtanulás vagy legalább valami online oktatóanyag következetes végigbambulásából eredő informálódás.

Úgyhogy ugyan némi bűntudattal terhelve, de felmentem, beröffentettem a gépet, és három napig ki sem jöttem a lakásból.

A napilapozás minden túlzás nélkül igazi vágóhíd volt. Egyik napról a másikra éltünk, sokszor ötlettelenül, tartalom nélkül, egy napra pedig általában kettő megírandó cikkel, emellé egy következő cikk anyagát szolgáló akármilyen interjúval vagy egy lapos délutáni rendezvényen való részvétel szomorú kötelezettségével. Ennek fényében nem csoda, hogy a legtöbb szerkesztőségi tagnak napi egy doboz cigi általában különösebb feltűnés nélkül elment a rövid kávészünetekben, miközben a kollégák keze végig szinte egy ritmusra remegett. Néha titokban, néha nyíltan, de mindannyian azon frusztráltuk magunkat, hogy ma sem lesz idő valami olyat írni, ami érdekelne minket, egy olyan médiumba, amit lassan úgyis megesz az online tartalomgyártás, hiába hívogatnak a telefonos munkatársaink mindenkit félévente a megyében a kedvezményes, három hónapos előfizetést ajánlgatva. Habár szerettünk írni, és mi szerettünk volna jól is írni, valahol mégis az volt a kollektív véleményünk, hogy aki manapság napilapot olvas, az teljesen biztos hogy 1. a megszokások rabja; 2. nyugdíjas; 3. a megszokások rabja és nyugdíjas; 4. életkorától függetlenül alkalmatlan az internetes hírolvasás és a számítógép működésének elsajátítására; 5. perverz, és úgy szagolgatja a frissen nyomott újságot, mintha egy porcukros eperszeletekkel borított, habbal fújt vulvába szimatolna behatolás előtt.

Így, mivel az indokolatlan hajtás, és a napi három lapos cikk megírása után most határozottan jólesett az ötlettelen semmittevés, az elkövetkező három napban a kanapén döglöttem és a telefonomat nyomkodtam, játszottam, filmeztem, illetve megettem mindent, amit megláttam. Mindezek után, mikor a sok fekvéstől és görnyedéstől elkezdett még jobban fájni a hátam, mint egy átlagos munkanap végén, gondoltam egyet, és a negyedik napon elmentem a Börzsönybe, hogy újra megmásszam a Csóványost.

A Csóványoson legutóbb négy éve voltam, a Hannával való szakításunk másnapján. Hanna volt a második komolyabb barátnőm: ő Egerből származott el egy időre Debrecenbe, az egyetemen ismertem meg, és összesen három évig voltunk együtt. A szakítás másnapján stoppal mentem el Diósjenőig, mint egy zombi botorkáltam fel a kilátóhoz, ott gyorsan kibőgtem és kiordítottam magam, aztán pedig mentem vissza Pestre, hogy Dáviddal módszeres önpusztításba fojtsam a szerelmi bánatom. Persze a következő években az önigazolás és az öngyógyítás nagy hullámai közepette mindig mindenki rájön a nagy igazságra, hogy nem baj, hogy vége lett. Így volt ez velem is. Jól éreztem magam Hannával, tiszteltem az intelligenciája miatt, bírtam a vagányságáért és a kretén humoráért, de saját érzéseinket és világmegváltó gondolatainkat többnyire mégsem sikerült összeegyeztetnünk, mert valahol mélyen teljesen mást gondoltunk az életről, és teljesen máshogy képzeltük el a jövőt.

Én valami kifordított és perverz okból az összes gyermekbetegsége ellenére mindig is szerettem Magyarországot, ezt a látszólag jobbára neurotikus és paranoiás öntudattal, negativitással, közönnyel, vidéken nyomorral, városban egocentrikus férfiakkal és közönséges műanyag libákkal, kisszerű fantáziával, a háttérben viszont annál több fusizással és korrupcióval sújtott nemzetet a Kárpátok égig érő hegyeinek csinos kis dekoltázsában. Hanna viszont nem tudta elégszer az orromra kötni azt, hogy ha igazán jót akarnánk magunknak, meg kellene lógnunk, mondjuk, Új-Zélandra, de legalábbis Írországba, mert ott úgyis jobban meg fogják becsülni az agyával dolgozó és érző embert, aki kezdeni is akar valamit a tehetségével és az életével. A kapcsolatunk elején ezt természetesen nem beszéltük meg ebben a formában, a közepén meg még ez nem is fájt, hát miért is fájt volna, ha egyrészt éltük a kis életünket, másrészt meg húszévesen nem ilyesmivel foglalkozik az ember. Később érthető módon mégis kiütközött ez a dolog.

Hozzá kell tenni ezen túl azt is, hogy a kapcsolatunk igazi szárba szökkenésének az is egyértelműen betett, hogy ellentétben a kapcsolatunk középső szakaszával, ahol már érzelmileg minden a helyére zökkent bennem, az elején én hónapokig nem voltam igazán oda Hannáért. Egyrészt nekem valamiért máig sok idő kell, hogy rácsatlakozzak valakire, másrészt a korai érában éretlen módon én még mindig félig Veronikát, a korábbi barátnőmet, és a két kapcsolat között nem végigcsajozott, ellenben otthon végigült évemet sirattam. Hanna ennek ellenére már az elején teljesen belém szeretett, viszont mire én belejöttem a dolgokba, ő már éppen kezdett kiszeretni belőlem, hogy aztán megkezdjük az összesen fél évig elhúzódó, végső kínlódásunkat.

Ilyesmi és még sok más járt a fejemben, miközben felmásztam a Börzsöny csúcsára, és a kilátóból lefelé nézve gyönyörködtem az éppen halványzöld színekbe öltözött, tavaszi erdőben, ahol valósággal harapni lehetett azt a bizonyos hegyvidéki csöndet. Miután kigyönyörködtem magam, elindultam lefelé. Nagyjából félúton egy szürreális jelenetben találtam magam. Már korábban láttam, hogy a kilátó előtti tábláknál két fiatal csaj meg egy molettebb srác ülnek a földön, de azt hittem, hogy ők már túl vannak a kilátó meghódításán. Ez nem így volt, és ahogy lefelé mentem, ők éppen elkezdtek felfelé lépcsőzni. Az egyik lány szinte elrohant mellettem, rám sem nézett, és mikor a másik kettő odaért hozzám, az egyébként meglehetősen csinos másik csaj leszólított.

– Szia! De szép kék szemed van! Amúgy tetszik neked a nővérem? – mondta hadarva.

– Helló! Köszi! Persze! – hazudtam neki egy kis hatásszünet után. Valójában rá sem pillantottam a másik csajra, annyira gyorsan ment felfelé.

– Remek! Akkor nincs kedved leszólítani?

– Öö… de, persze, van! Ráérek a kilátó aljában is, vagy rohanjak fel utána most rögtön?

– Ráérsz az aljában, még mi is szétnézünk fentről, olyan szép ez a hely! De amúgy nincs családod vagy csajod vagy akárkid, igaz?

Nem volt, ezért lent megvártam őket, aztán illedelmesen bemutatkoztam nekik. A lány nővérét Rebekának hívták, és miután megbeszéltük, hogy ugyanarra megyünk le a hegyről, Rebeka húga, Regina, és mint később kiderült, a valójában meleg haverjuk, Zoli, nagyon illedelmesen előttünk mentek le Diósjenőig, hogy mi Rebekával tudjunk hátul egymással kettesben beszélgetni. Mikor leértünk, megbeszéltük, hogy a Havas Presszóban még megiszunk egy bambit, mielőtt távozunk a Börzsönyből.

Rebeka a kocsmában elmondta, hogy óvodapedagógus, de a megalázó fizetés miatt pár év után inkább váltott, és jelenleg Pesten egy körúti autós multicég büféjében főzi a kávét és adja el a szendvicseket. Persze idővel vissza szeretne térni a szakmájába, mondta, csak örökké nem szeretne egy zuglói albérletben élni, ezért most kell legalább valamennyire megalapoznia az anyagi biztonságát, amíg bírja a tempót. Rebeka sötétbarna hajú, nálam nagyjából egy fejjel alacsonyabb lány volt, és ugyan kicsit túlságosan is vékony, már-már sovány alkattal bírt, de azért mégis tetszett. Jól láthatóan lelkesen vonzódott a színes ruhákhoz és gyűrűkhöz, elmondása szerint szerette az alternatív zenét, kedvenc írójaként Grecsó Krisztiánt nevezte meg, és érthető módon már csak szakmai ártalomból is folyamatosan a gyermekvállaláson törte a fejét.

A kocsmától távolodva kiröhögtük magunkat, miszerint „hogy lehet ilyen hülye neve és logója valaminek, mint a Jenői Strandfürdőnek”, utána megállapodtunk abban, hogy vidéken az igazi az élet, mert itt „olyan nyugodt minden, lehet kacsákat tartani, a kacsák olyan cukik, aaaaa”. Úgy váltunk el, hogy biztosítottam Rebekát arról, hogy két hét múlva jövök Pestre, mert Special Providence-koncert lesz, és mivel a jazzfúziós progresszív metál kurrens magyar isteneinek egy fellépését sem hagynám ki, jó lenne, ha a koncert után találkoznánk is.

Visszafelé vonattal mentünk, és még a váci átszállás előtt megállapítottam, hogy mivel Rebeka tetszik, Zoli kifejezetten humoros és intelligens, Regina pedig nem egy rakétatudós alkat, de kifejezetten életvidám, nem is baj, ha még a melókeresés előtt felderítem velük a pesti éjszakát, mert hát ebből még akármi is lehet.

Késő estére vissza is értem Debrecenbe. Reggel tíz körül keltem, mint az urak. Némi fetrengés után megkívántam a bundás kenyeret, ám a konyhai állapotfelmérés után kiderült, hogy mindösszesen csak az olaj hiányzott hozzá, úgyhogy lementem érte a Petőfi téri Coopba. A bolt előtt véletlenül összefutottam Csaszival. Csaszi apám hőskori haverja volt: együtt nőttek fel a Laktanya utcán, majd évekig együtt csajoztak az Apafi és a Damjanich utcák sarkán álló lánykollégiumban. Csaszi mára szakmája szerint menetjegyellenőr, aki átlag feletti önbizalmáról tanúbizonyságot téve a Császár vezetéknevéből származtatva mindenkinek, mindig és mindenre azt mondja, hogy „császárság”.

Pár percet beszélgettünk a bolt előtt, mikor a világ folyásának megtárgyalásába és Szabolcs császári méltóságába egy kollégája rondított bele, aki az állomás felől meglepetésszerűen hátulról mögé lopózván, szigorúan jelzés értékkel egy visszafogott, ámde csattanós taslit helyezett el Csaszi tarkójára.

– Héjjaujja, Lacikám, hát te? – kérdezte Csaszi, felocsúdva a csattanásból.

– Hááá! Jövök melóból – mondta Lacikám.

– Aha! Akkor miért a bolt felé jössz, észnél vagy? A Star amarra van.

– Ja, hát az már megvolt. Megyek, mert anyámnak kell a gyógyszer.

– Na. És pirosat fújtál?

– Hagyjál már! Megiszok egy háromcentest, és öt perc múlva már zöldet fújok.

– Ja, szar az a műszer, én nem is értem!

– Hát! Meg ekkora testbe! Eloszlik az. Múltkor is egész este söröztem, reggel tudod mennyit fújtam? Nulla pont nullát!

– Császárság, Lacikám, császárság!

Mély egyetértésben megbeszélték, hogy az a világ egy nem teljesen normális világ, ahol még a vasutasnak is fújni kell meló előtt, a vasutasnak nem kéne fújni, hát sosem kellett eddig sem fújni, mondták. Arról nem is beszélve, hogy a mozdonyvezetőnek, még ha csak egy kutyán is megy át a vonattal, a műszak végén egyértelműen a duplájára növekszik az alkoholfogyasztása, és akkor még ott van a szerencsére csak ritkán bekövetkező másik forgatókönyv, egy másik, a törzsfejlődésben kicsit előrébb járó élőlénnyel.

Felmentem a lakásba, és mivel lent nagy lelkesedéssel hallgattam a párbeszédet, jobb híján az erkélyen gyújtottam rá az elmaradt cigimre. Szétnéztem odakint: két oldalt egy-egy nagy, műanyag dézsában néhány tő borostyán küzdött az életben maradásért, és szerintem relatíve igénytelen növény lévén inkább a vízhiány viselte meg őket, mint a déli erkélyem, hiszen csak akkor locsoltam őket, mikor eszembe jutott, és persze nem jutott túl gyakran eszembe. Na persze a déli kitettség iránti rezisztencia nem volt ugyanígy elmondható az eredeti formáját már régen elveszített, nagy, fehér gyertyámról, amely szétfolyva, nagy pocakkal terpeszkedett a Peti anyjától beköltözésemkor kapott kerámiatányérjában. Néha, elsősorban alkoholos befolyásoltság indikálta másodlagos romantikus hangulataimban, a többnyire a földön tárolt, „erkélyes” gyufámmal meggyújtottam, de ilyenkor a glamour jellegű hangulaton nemcsak az erkély szedett-vedett, hetvenes-nyolcvanas évekből megmaradt műanyag elemei és a Máté haverom nagy és kövér segge alatt a lakásavató bulin hosszában teljesen elrepedt, „Stacy” fantázianévre hallgató, mára már kellemes állomásszürkévé avanzsálódott, de eredetileg fehér színű mömaxos balkonszékeim és a hozzájuk tartozó galambszaros asztalom rontott, hanem a májkrémes konzervből a nevezett lakásavatón spontán kijelölt hamutálam, mivel pénzt nem voltam hajlandó kiadni ilyen világi dolgokra, mint valami optikailag vállalható hamutál.

A bundás kenyérhez készülődvén, páraelszívó híján, szélesre tártam a konyhaablakot, hogy az olajszag legalább részben távozzon a lakásból, habár nyilvánvalóan fel voltam rá készülve, hogy én és az olajszag még legalább egy fél napig együtt leszünk a lakásban. Elméláztam közben azon a pár, Gyergyó, Dózsa és Viola utcai, még gyerekkori haverozás közben gyakran látogatott, tégla- és panellakáson, ahol a rendszeres ablaknyitás hiánya, a mindenféle olcsó kemikáliák és a lakásban való cigizés azt az utánozhatatlan és összetéveszthetetlen, kispolgári ájert adta, ami pár generáció után szinte kiszellőztethetetlenül beleivódott szinte minden Debrecenben lévő, sokadik emeleti lakás falaiba.

A bundás kenyér sütésekor a sarkáig kitárt ablakon el-elbambultam a Vargakert felé, és a nosztalgiázás, valamint a páratlan kilátás okozta fantáziagörcs közben be is villant a mesterterv, hogy mit is fogok melózni most legalább egy darabig, ami valójában mindig is érdekelt, hogy milyen lehet, és valamennyire még adja is magát, hogy most a következő időszakban ez következzen. Hétvégére szerencsére jött le Peti Debrecenbe az anyjához, úgyhogy írtam neki meg Dávidnak messengeren, hogy pénteken, ha befutott a vonat, az Erzsébet utcai gyors italbevétel után okvetlen vegyük, mondjuk, az Incognito felé az irányt, mert már érzem, hogy az ötletemet szét fogják cincálni, és azt én csak sör mellett viselem el.

Dávid is ráért pénteken, így mikor befutott Peti vonata, előbb tényleg felugrottunk egy Unicumra hozzám, utána meg ezúttal az Incognito felé vettük az irányt. A pult mögött az egyetemről korábban megismert Bia volt. Miután kikértük a söreinket, elfáradtunk Petiékkel Bagirához, a nagy fekete kandúrhoz, aki mint mindig, most is békésen aludt a konvektor melletti székében.

– Na, fiatalok, figyeljetek! Arra jutottam, hogy biciklis ételfutár leszek – mondtam gyorsan, miközben még jóformán le sem ültünk a székekre.

Dávid felröhögött, Peti ellenben egy tétova félmosollyal a plafonra meredve próbált úgy tenni, mintha együttérezne az ötletemmel.

– Ne röhögjetek. Több érvem is van – folytattam. – Az egyik, hogy a szerkesztőségben ülve az évek alatt legalább egy tízes kúszott fel a seggemre meg a hasamra, amit jó lenne valahogy lemozogni. Azon túl, hogy mozognék egy kicsit, kapnék lóvét is, meg legalább nem otthon ülnék, miközben költeném a pénzem, ami valójában nincs. Ezenkívül nincs semmi kedvem betanulni valami lótifutinak érdemi informatikus képzettség nélkül, mondjuk, az IT-nál. A napilapozásból elegem volt, villanyt szerelni nem tudok, a hidegburkolást, bár jó lenne, nincs kedvem megtanulni, a normális lapok, ahol normális dolgokról írhatnék, mint mondjuk a Nők Lapja, azok Pesten vannak. Oda meg nem megyek.

– Nem lenne baj pedig – szúrta közbe Peti. – Pesten több a munkalehetőség, a hajón folyamatosan nyomják a hülye metálkoncertjeidet, és a Gellérthegyen sokkal jobb ülni egy padon, mint a Békás-tónál.

– Dehogy jobb! A Gellérthegyen annyi hajléktalan sátrazik, hogy könnyebben eltévednék köztük, mint anno Hegyalján a kempingben. Arról nem is beszélve, hogy ha én elpályázok Pestre hozzád, ki fog járni anyádhoz háromhetente pakolni a garázst, felhordani a macskaalmot meg ilyenek? Dávid?

– És mennyit lehet keresni az ilyen futáros bohóckodással? – kérdezte Dávid.

– Jattal én valahol kétszáz-kétszázötvenre számítok, valami ilyesmit köpött ki az első Google-keresés. Még jobban is keresnék talán, mint a cikkesdivel.

– De akkor tizenkét óráznod kéne?

– Nem tudom, remélem, nem. Az elején még megnyomom, aztán utána úgyis látni fogom.

– Jól van, hát kapjad, aztán majd úgyis megunod – támogatott továbbra is érzelmileg Dávid.

– Hagyjál már! Most teljesen lelkes vagyok. Ennek egyszerűen így kell lennie.

– Figyelj, csináld, aztán majd látod, a lényeg, hogy most egy kicsit valami mással tisztítsd ki azt a sok szennyet, ami a méltóságodra meg a kreativitásodra tapadt a napilapnál – mondta Peti, és ebben egyébként teljesen igaza is volt. Úgy gondoltam, ha másnak nem is, egy ilyen tisztítókúrának jó lesz ez az egész, mielőtt kezdek valami értelmesebbet magammal.

Mikor elmentem a következő kör sörért, nagy lelkendezve felvázoltam Biának is a terveimet. Ő is egyetértett, hogy rám fér a váltás. Utána a lakótársáról, Kittyről kérdeztem, akinek az elmúlt időszakban folyamatosan udvaroltam, de nem állt kötélnek, mert legjobb tudomásom szerint a volt pasijával próbálták rendbe hozni a kapcsolatukat. Mondtam Biának, hogy ha most esetleg nem így lenne, akkor üzenem neki, hogy kieső idejében igazán válaszolhatna messengeren a meg sem nyitott üzeneteimre. Bia először zavartam pislogott egy kicsit, végül nagy nehezen kinyögte, hogy még mindig próbálkoznak. Ezt valahol azért nem bántam, mert eszembe jutott a Csóványos és Rebeka meg az elmúlt hétvége. Jót beszélgettünk, és ha összejönnek a dolgok, lehet majd a hétvégéken ingázni, vagy akár fel is tekerhetek biciklivel Pestre, úgyis nemsokára biciklis futár leszek, és akkor úgyis nagyon erős leszek.

Vagy esetleg tényleg fel is kéne költözni Pestre? Tény, hogy onnantól kezdve a Laktanyára meg a Dózsára sem ugorhatnék át csak úgy kajálni valamelyik nagyanyámhoz, és akkor a macskaalmot tényleg ki hordaná fel Peti anyjához, mert Dávid tuti nem. A pesti lakhatásról nem is beszélve, és mivel csajom nincs, úgyis lenne egy impotens lakótársam, aki széthagyná a büdös zoknijait a konyhában, meg naponta többször csíkosan hagyná maga mögött a budit. Jó nekem itt Debrecen szerető lágy ölén, gondoltam, majd egy hirtelen jött, ámde annál erősebb érzéstől vezérelve mégis küldtem Kittynek egy újabb üzenetet, hogy hiányzik, amire viszont nem reméltem választ.

Nagyjából ez is volt az utolsó lényegesnek tűnő dolog, amit csináltam aznap este, mert a sokadik sör után az Ibolyában, már a hőn vágyott zenegépezés és léggitározás közben, töröltem a maradék emlékeimet, a srácok másnapi beszámolója alapján viszont jó buli lehetett, mert az emlékek nem rögzítése terén ők sem jártak különbül.

Mindig is rajongtam Debrecenért, persze az idő múlásával más-más módon. Alapvetően a Libakert–Szentlászlófalva–Nagyerdőalja háromszögben nőttem fel, elsősorban a Dózsa György, a Faragó és a Laktanya utcákon. Alig négy-ötévesen már a libakerti benzingőzzel együtt elkerülhetetlenül szívtam magamba a Viola utca kilencemeleteseinek és az Űrhajósok terének szocreál hangulatát. Később, mikor anyámmal a Faragó utcán laktunk, bizalmatlanul szemléltem a sötétben hazafelé tartva a kacskaringós Szentlászlófalván a Sarok utca házainak homályos beugróit, meg a Fácán és az Incognito előtt, a Maróthi Györgyön kulturáltan mulató ifjúságot. Mindezek után kamaszként már örömmel ültem be művelődni apám törzshelyére, a Talléros Presszóba a Laktanya utcán, illetve hallgattam történeteket apámtól a nyolcvanas évek nagyerdőaljai zülléséről főleg fater haverjainak lakásán, a Damjanichon, hiszen apám az elmúlt ötven évet lakhely és jelentősebb életmódváltoztatás nélkül úszta meg a Laktanyán, úgyhogy még szerencsére ennyi év után is mindig tudott új sztorit mondani a környékről.

Úgy éreztem, Debrecen az enyém, és nem csak azért, mert itt él máig sok barátom és a családom. A város bizonyos szemmel nézve nem annyira szép, hiszen nincs benne se hegy, se folyó, se „semmi”. Mégis van helyette sok minden. Műemlék jellegű cívisházak százai a belvárosban, újrahasznosított dolgokból épült baromfiudvarok a hátsó kertekben, panellabirintusok a Fényes udvarban, a maga nemében elbűvölő, nyírségi sívóhomok a város nyugati részének kivételével mindenhol, illetve a Debrecenhez a közelmúltban csatolt falvak közül például olyan cukiságok, mint Józsa, Ondód, Pallag vagy Kis- és Nagymacs. Ezeket az apróságokat viszont talán nem tudtam ilyen egyértelműen értékelni kamaszéveimben. Úgy is mondhatnám, hogy meg kellett érjek Debrecenre, ami egyébként a húszas éveim közepéig valamiért nem történt meg.

Az egyetem persze baromi jó volt, sok bulival és rengeteg emberrel, én viszont az a fajta okostojás voltam, aki az elején még akkor is bement az órákra, amikor nem volt katalógus, ez pedig generált egyfajta sajátos burkot körém. Másrészt az Egyetem tér és a Nagyállomás között húzott, képzeletbeli főidegpályáról évekig csak a „középső csigolyák”, azaz a belvárosi részek mentén tértem le, és például a periférián lévő, debreceni kertségekről nagyvonalúan tudomást sem vettem. Sokáig nem esett le, hogy Debrecennek mennyi, valójában vidékinek tűnő része van, ezért pedig meg kellett magamban azt is állapítanom, hogy a szellemi munka fizikaira való elcserélése mellett a futárkodással párhuzamosan a szülővárosom relatív ismeretlensége okozta szorongásomat is tompítani akartam.

Mivel a futárléthez kellett, másnap gyorsan megcsináltam a vállalkozóit, és mivel egyre több volt a városban az ételfutár, tudtam, hogy valószínűleg nem kerülök be egyből, de rögtön beadtam a jelentkezésemet a piros meg a kék céghez is. Közben arról fantáziáltam, hogy airsoft vagy paintball fegyverekkel felszerelve milyen király capture the flag jellegű játékot játszhatnának a futárok egymással. Meg mi van akkor, ha a csajom a kék dobozt hurcolja a hátán, én meg a pirosaknál játszom? Összeverik ezek egymást vajon a vicc kedvéért az étterem előtt? Vagy hogy megy ez az egész? Hogy ne maradjak teljesen hülyén, elkezdtem turkálni az interneten, és még a gyakorikérdések honlapját is átnyálaztam, elvégre oda legalább a kérdéssel tényleg foglalkozó emberek írnak. Aztán, mint mindenre ebben a modern világban, erre is a YouTube-on találtam a legmeggyőzőbb dolgokat, úgyhogy pár órát elnézegettem egy biciklis komát, ahogy egész nap tekert Pesten, és vitte ki a kajákat. Ezt apám szakította meg azzal, hogy felhívott telefonon, és szívélyesen átinvitált a Laktanya utcai Jimmy’s Pubba, lánykori nevén Talléros Presszóba, inni.

Fater, vagy ahogy mostanában hívtam, Apja, már életében legendává nőtte ki magát a Laktanya utcán innen és túl. Az Apja nevet mindössze pár éve érdemelte ki, mikor ártatlanul megkérdeztem, hogy már hónapok óta nincs együtt Andival, akivel azelőtt évekig együtt voltak, de akkor hogy van az, hogy a szakítás ellenére is néha bizony még mindig romantikus hangulatban látogat el hozzá. – Hát, tudod… – kezdte a Talléros teraszán a mondókáját a messzi távolba révedve, és természetesen az élet mély és velős igazságainak egyikére számítottam, miszerint a szerelemért érdemes élni és kitartani, vagy nosztalgia ellen nincs orvosság, ahogy Szerb Antal írta anno híres utazóregényében. De aztán apuka a mondat második felével gyorsan minimalizálta a romantika-faktort: – … apjának muszáj kefélni!