BORÍTÓ

Az eredeti mű címe:

Martin Rees

On the Future

Princeton University Press, 2018

Fordította: dr. Both Előd

Lektorálta: Horvai Ferenc

A The Reith Lectures: Scientific Horizons című előadásból származó szemelvények a BBC hozzájárulásával kerültek felhasználásra.

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Czétényi János

Tördelés: Szmrecsányi Mária

Copyright © 2018 by Princeton University Press

Hungarian translation © Both Előd, 2020

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-151-0

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1 Az antropocén mélyén

1.1 Veszélyek és kilátások

1.2 Nukleáris fenyegetés

1.3 Ökológiai fenyegetések és fordulópontok

1.4 A planetáris határokon belül

1.5 Éghajlatváltozás

1.6 Tiszta energia – és egy „B terv”?

2 Az emberiség jövője a Földön

2.1 Biotechnológia

2.2 Kibertechnológia, robotika és mesterséges intelligencia

2.3 Mi történik a munkahelyeinkkel?

2.4 Emberi szintű intelligencia?

2.5 Létünket veszélyeztető kockázatok?

3 Az emberiség kozmikus távlatban

3.1 A Föld kozmikus távlatban

3.2 Túl a Naprendszerünkön

3.3 Űrrepülés – emberekkel és nélkülük

3.4 Az ember utáni korszak felé

3.5 Földönkívüli intelligencia?

4 A tudomány határai és jövője

4.1 Az egyszerűtől a komplexig

4.2 Megértjük komplex világunkat

4.3 Meddig terjed a fizikai valóság?

4.4 „Beletörik-e a bicskánk” a tudományba?

4.5 Mi a helyzet Istennel?

5 Összegzés

5.1 A tudomány művelése

5.2 Tudomány a társadalomban

5.3 Közös remények és félelmek

Jegyzetek

1 Az antropocén mélyén

2 Az emberiség jövője a Földön

3 Az emberiség kozmikus távlatban

4 A tudomány határai és jövője

5 Összegzés

A könyvről írták

A Talentum Tudományos Könyvtár kötetei

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

EZ A KÖNYV A JÖVŐRŐL SZÓL. Személyes véleményemet három szemszögből fejtem ki: tudósként, állampolgárként és az emberi faj aggódó tagjaként. Könyvem vezérgondolata az, hogy a világ növekvő népességének boldogulása azon múlik, milyen bölcsen használjuk ki a tudomány és a technika adta lehetőségeket.

A ma élő fiatalok várhatóan megérik a század végét. De vajon hogyan biztosíthatják, hogy az egyre nagyobb hatású technológiák – a biotechnológia, a kibernetika és a mesterséges intelligencia – emberséges jövőt nyissanak meg számukra anélkül, hogy szembe kellene nézniük fenyegető, katasztrofális árnyoldalaikkal? A tét nagyobb, mint eddig bármikor, mert ami századunkban történik, annak hatása évezredeken át érezhető marad. Egy ilyen mélyenszántó témával foglalkozva nem hagyhatom figyelmen kívül, hogy általában még a szakemberek is csapnivaló előrejelzéseket készítenek. Mégsem bánom, mert döntően fontos, hogy nyilvános és politikai vitát kezdjünk a hosszú távú tudományos és globális tendenciákról.

Könyvem témája különböző hallgatóságok előtt tartott előadásaim során formálódott, beleértve a 2010-ben tartott BBC Reith-előadásaimat, amelyek From Here to Infinity (Innen a végtelenig) címmel jelentek meg nyomtatásban (Martin Rees: From Here to Infinity: Scientific Horizons [London: Profile Books, 2011; New York: W. W. Norton, 2012]). Éppen ezért hálás vagyok a hallgatók és az olvasók visszajelzéseiért. Különösen hálás vagyok azon barátaim és kollégáim (szándékos vagy csak elejtett) megjegyzéseiért, akik egy-egy szűkebb szakterület szakértői, név szerint azonban nem említem őket a szövegben. Közöttük (névsorban) a következőket emelem ki: Partha Dasgupta, Stu Feldman, Ian Golden, Demis Hassabis, Hugh Hunt, Charlie Kennel, David King, Seán Ó hÉigeartaigh, Catharine Rhodes, Richard Roberts, Eric Schmidt és Julius Weitzdorfer.

Megkülönböztetett köszönettel tartozom Ingrid Gnerlichnek (Princeton University Press) a könyvem írása közben adott tanácsaiért. Hálás vagyok Dawn Hallnak a szerkesztésért, Julie Shawvannek a mutató összeállításáért, Chris Ferranténak a tördelésért, valamint a kiadó munkatársai közül Jill Harrisnek, Sara Henning-Stoutnak, Alison Kalettnek, Debra Liese-nek, Donna Liese-nek, Arthur Wernecknek és Kimberley Williamsnek, amiért hatékonyan figyelemmel kísérték a kiadás folyamatát.

Bevezetés

Kozmikus epizódszerep

Tételezzük fel, hogy léteznek földönkívüliek, amelyek közül egyesek negyvenötmillió évszázada tartó története során végig figyelemmel kísérték bolygónk sorsát. Mit láttak? A roppant hosszú időtartam legnagyobb részében a Föld látványa csak lassan változott. A kontinensek tovasodródtak; a jégtakaró néha kiterjedt, máskor eltűnt; újabb és újabb fajok jelentek meg, fejlődtek, majd tűntek el.

A Föld történetének egy parányi szeletében azonban – az utóbbi száz évszázadban – a vegetáció mintázata sokkal gyorsabban változott, mint korábban bármikor. Ez a gyors változás jelezte a földművelés, majd a városiasodás kezdetét. A változás egyre gyorsult, ahogy az emberi népesség nőtt.

Később a változás tovább gyorsult. Ötven év leforgása alatt abnormális gyorsasággal kezdett emelkedni a légkörben lévő szén-dioxid mennyisége. Emellett valami olyasmi történt, ami korábban még soha nem fordult elő: a bolygó felszínéről rakéták emelkedtek a magasba, teljesen elszakadva a bioszférától. Egyesek Föld körüli pályára álltak; mások folytatták utazásukat a Hold és a bolygók felé.

A hipotetikus földönkívüliek tisztában lennének azzal, hogy a Föld fokozatosan felmelegszik, és a bolygó körülbelül hatmilliárd év múlva nem kerülheti el a pusztulást, amikor a Nap fellángol és elpusztul. De vajon képesek lehettek-e előrejelezni a bolygó életútjának felénél bekövetkező hirtelen „belázasodást” – ezeket az ember előidézte változásokat –, amelyek látszólag viharos tempóban következtek be?

Ha tovább figyelnek, mit tapasztalnak a következő évszázadban? Talán egy utolsó rohamot követően minden elcsendesedik? Vagy stabilizálódik a bolygó ökológiája? És talán a Földről indított rakéták serege az élet másutt megtalálható, új oázisai felé veszi az irányt?

Ebben a könyvben bemutatom az előttünk álló reményeket, félelmeket és sejtéseket. Az, hogy túléljük-e ezt az évszázadot és fenn tudjuk-e tartani egyre sérülékenyebb világunk hosszabb távú jövőjét, azon múlik, felgyorsítjuk-e egyes technológiák fejlődését, miközben másokat felelősséggel féken tartunk. Az irányítóknak óriási és félelmetes kihívásokkal kell szembenézniük. Könyvemben személyes meglátásaimat mutatom be, amelyeket részben tudósként (csillagászként), részben az emberi faj aggódó tagjaként tárok az olvasók elé.

* * *

A középkori európaiak szemében az egész kozmológia – a teremtéstől az apokalipszisig – mindössze néhány ezer évet ölelt fel. Mai tudásunkkal egymilliószor hosszabb időtartamot fogunk át. Évszázadunk azonban még ebben a hihetetlenül kitágult perspektívában is különleges. Ez az első alkalom, amikor valamely faj, nevezetesen a miénk, olyan hatalomra tett szert és oly mértékben uralkodóvá vált, hogy kezében tartja a bolygó jövőjét. Beléptünk abba a korba, amelyet egyes geológusok antropocénnek neveznek.

Az ókori embert megrémítették az árvizek és a járványok, amelyekkel szemben tehetetlen volt – ezért hajlamos volt az irracionális rettegésre. A Föld nagy területei érintetlenek voltak. Az ókoriak kozmoszát csupán a Nap és a bolygók jelentették, amelyeket „az ég boltozatán” szétszórt csillagok vették körül. Ma viszont tudjuk, hogy a Nap csak egyike a Tejútrendszer százmilliárd csillagának, a Tejútrendszer pedig egyike a legalább százmilliárd galaxisnak.

Ezen rendkívüli mértékben kitágult szellemi horizont ellenére – és annak ellenére, hogy sokkal jobban értjük a természeti világot, sőt irányítani tudjuk – az időtartam, amelyre vonatkozóan értelmes terveket és megbízható előrejelzéseket készíthetünk, inkább rövidebb lett, mintsem hosszabb. Európában a középkor viharos és bizonytalan időszak volt. Az események azonban olyan „háttér” előtt játszódtak le, amely egyik generációtól a másikig alig változott; a buzgó középkori kőművesek olyan katedrálisok falába helyezték tégláikat, amelyek csak egy évszázad alatt készültek el. Velük ellentétben azonban, a mi következő évszázadunk drasztikusan különbözni fog a jelenlegitől. Robbanásszerű sebességgel szakadt el a társadalmi és technikai változások időléptéke a biológia, a geológia és a kozmológia évmilliárdos időskálájától.

Az emberek ma már olyan sokan vannak, és olyan nagy a kollektív „lábnyomuk”, hogy nemcsak át tudják alakítani az egész bioszférát, hanem tönkre is tudják tenni. A világ növekvő és egyre nagyobb igényeket támasztó népessége nyomás alá helyezi a természeti környezetet; az emberi tevékenység veszélyes éghajlatváltozást okoz, sőt fajok tömeges kipusztulását is előidézheti, ha túljutunk a „fordulópontokon” – aminek következményeképpen egy kirabolt és elszegényített világot hagyunk örökül a következő generációk számára. Ha viszont csökkenteni szeretnénk a kockázatokat, akkor nem szabad fékeznünk a technikai fejlődést; sőt éppen ellenkezőleg, egyre alaposabban meg kell értenünk a természetet, és sürgősen ki kell fejlesztenünk a megfelelő technológiákat. Ezekkel a kérdésekkel foglalkozom könyvem 1. fejeztében.

A világon a legtöbb ember jobban él, mint ahogy a szülei éltek – miközben a mélyszegénységben élők száma egyre csökken. Ez a javulás a gyorsan növekvő népesség életkörülményeiben nem következhetett volna be a tudomány és a technika fejlődése nélkül – ami pozitív hatást gyakorolt a világra. A 2. fejezetben amellett érvelek, hogy életünk, egészségünk és környezetünk javára válhat, ha egyre nagyobb mértékben hasznosítjuk a biotechnológia, a kibernetika, a robotika és a mesterséges intelligencia eredményeit. Ebben az értelemben technooptimistának tartom magamat. Van azonban mindennek egy lehetséges hátulütője. Ez a fejlődés újabb hatásokkal szemben teszi sérülékennyé egyre jobban összefonódó világunkat. A technológia már az elkövetkező egy vagy két évtizeden belül szétrombolja a működő rendszereket, a nemzetgazdaságokat és a nemzetközi kapcsolatokat. Olyan korban, amikor mindenki kapcsolatban áll mindenkivel, amikor a hátrányos helyzetűek tisztában vannak lehetőségeikkel, és amikor könnyű a migráció, nehéz optimistának lenni, és egy békés világban bízni, ha olyan mély szakadék tátong a különböző régiók jóléte és életlehetőségei között, mint amilyet napjaink geopolitikájában tapasztalunk. Különösen nyugtalanító, ha arra gondolunk, hogy a genetika és az orvostudomány az emberi életet jobbá tevő fejlődése csak a kiváltságos kevesek számára hozzáférhető, ezért az egyenlőtlenség minden eddiginél súlyosabb, alapvető formáinak árnyát veti előre.

Egyesek rózsás képet festenek a jövőről, és erkölcsi érzékünk fejlődéséért éppúgy lelkesednek, mint anyagi gyarapodásunkért. Nem értek egyet ezzel a felfogással. Kétségtelen, hogy a technológia fejlődésének köszönhetően a legtöbb ember élete és életkilátása – az oktatását, az egészségét és várható élettartamát tekintve – megjavult, ami üdvözlendő. Ugyanakkor minden eddiginél szélesebb a szakadék aközött, amilyen a világ, illetve amilyen lehetne. A középkor emberének nyomorúságos élete volt, de ezt alig valamicskével lehetett volna csak jobbá tenni. Mai világunkban viszont bolygónk ezer leggazdagabb emberének javait újra elosztva, az „alsó egymilliárd” ember sorsát jobbá tehetnénk. Az országoknak hatalmában állna megtenniük ezt a lépést, ám az erre vonatkozó humanitárius erőfeszítéseik kudarcba fulladnak, ami súlyos kétségeket ébreszt minden, az intézményes erkölcsi fejlődésről szóló, hangzatos állítás iránt.

A biotechnológia és a kibervilág lehetőségei izgalmasak – de egyúttal ijesztőek is. A gyorsuló innovációnak köszönhetően egyedileg és együttesen is annyira hatalmasak vagyunk, hogy immár – tervezetten vagy lépéseink nem szándékolt következményeként – olyan globális változásokat idézhetünk elő, amelyek évszázadokon át éreztetik hatásukat. Az okostelefon, az internet és segédeszközeik már létfontosságúak a hálózatokhoz kapcsolódó életünkben. De mindössze húsz évvel ezelőtt ezek a technológiák még varázslatnak tűntek. Ha tehát néhány évtizedet előretekintünk, akkor nyitva kell tartanunk elménket, legalább félig, hogy befogadhassunk a környezetünket átalakító fejlődést, amely egyelőre sci-finek tűnhet.

Ennélfogva még néhány évtizedre sem tudjuk megbízhatóan előrejelezni az életstílust, az attitűdöket, a társadalmi struktúrákat vagy a népesség nagyságát – még kevésbé a geopolitikai összefüggéseket, amelyek hátterében ezek a trendek megvalósulnak. Nem szabad megfeledkeznünk arról a példátlan változásról sem, amely néhány évtizeden belül bekövetkezhet. Maguk az emberek – szellemi és fizikai képességeik egyaránt – genetikai beavatkozással, a génmódosítások és a kiborg technológiák alkalmazásával megváltoztathatók lesznek. Ez alapvetően új helyzetet teremt. Amikor megcsodáljuk az ókori irodalom és képzőművészet fennmaradt alkotásait, a több ezer éves időbeli távolság ellenére azonosulni tudunk az akkor élt művészekkel és civilizációikkal. Abban viszont egészen biztosak lehetünk, hogy a néhány évszázad múlva domináló intelligens faj a legcsekélyebb érzelmi azonosságot sem mutatja majd velünk – jóllehet racionálisan megértik viselkedésünket.

A XXI. század más okból is különleges: ez az első évszázad, amelyben az emberek a Földön kívül élőhelyeket alakíthatnak ki. Egy idegen világ úttörő „telepeseinek” alkalmazkodniuk kell az ellenséges környezethez – és a földi szabályok sem fognak rájuk vonatkozni. Ezek a kalandorok lehetnek a szerves és az elektronikus értelem közötti átmenet élharcosai. Az „életnek” ezen új megtestesüléséhez nincs szükség egy bolygó felszínére vagy légkörére, így jóval túlterjedhet Naprendszerünkön. A csillagközi utazás nem lesz elrettentő a csaknem halhatatlan elektronikus lények számára. Talán az élet most egyedül a Földre jellemző, ezért ez a kirajzás kozmikus jelentőségű esemény lesz. Ha azonban az intelligencia már elterjedt a kozmoszban, utódaink összeolvadnak azzal. Ehhez azonban csillagászati időskálára lenne szükség – nem „csupán” évszázadokra. A 3. fejezetben a hosszabb távú forgatókönyveket mutatom be: arról lesz szó, hogy a robotok felülmúlják-e a „szerves” intelligenciát, és hogy létezik-e esetleg valahol a kozmoszban ilyen intelligencia.

Az, hogy mi történik az utódainkkal itt a Földön és talán attól nagyon messze, olyan technológiáktól függ, amelyeket ma alig tudunk elképzelni. A jövő évszázadokban (ami kozmikus távlatban még mindig csak röpke pillanat) kreatív intelligenciánk megkezdheti az átmenetet egy Földön élő fajtól egy űrhajózó faj felé, illetve a biológiairól az elektronikus intelligenciára, amely átalakulás elindíthatja az ember utáni (poszthumán) evolúció több milliárd éves folyamatát. Másrészt, amint azt az 1. és 2. fejezetben tárgyalom, az emberek biológiai, számítógépes vagy környezeti katasztrófákat okozhatnak, amelyek eleve kizárják az ilyen lehetőségeket.

A 4. fejezetben néhány (talán önkényes) kiruccanást teszek különböző – alaptudományi és filozófiai – tudományos témákba, amelyek kérdéseket vetnek fel a fizikai valóság kiterjedésével kapcsolatban, és vajon léteznek-e belső korlátok arra vonatkozóan, mennyire fogjuk valaha is megérteni a valóságos világ bonyolultságát. Mérlegelnünk kell, mi a hiteles, és mit lehet sci-finek minősíteni és ezért figyelmen kívül hagyni annak érdekében, hogy előrejelezzük a tudomány hatását az emberiség hosszú távú kilátásaira.

Az utolsó fejezetben az itthez és mosthoz közelebbi kérdéseket érintek. Az optimálisan alkalmazott tudomány ragyogó jövőt kínálhat a Földet 2050-ben benépesítő kilenc- vagy tízmilliárd ember számára. De hogyan tudjuk maximalizálni annak az esélyét, hogy elérjük ezt a kellemes jövőt, miközben elkerüljük a disztópia csapdáit? Civilizációnkat a tudomány fejlődéséből és a természet ebből eredő, mélyebb megértéséből következő innovációk alakítják. A tudósoknak együtt kell működniük a laikusok minél szélesebb körével, és szakértelmüket nemes célok megvalósítására kell hasznosítaniuk különösen akkor, ha rendkívül sok forog kockán. Befejezésül napjaink globális kihívásaival foglalkozom – hangsúlyozva, hogy ezek kezelése új, nemzetközi intézményeket igényelhet, amelyek számára a megfelelően irányított tudomány szolgáltatja az információkat és biztosítja a mozgásteret, miközben felelősen reagálnak a közvélemény politikai és etikai kérdésekben kinyilvánított szándékaira.

Bolygónk, ez a „halványkék pötty” különleges hely a kozmoszban. Talán nincs párja. Mi pedig egy különösen jelentős korszakban vagyunk a gazdái. Ez fontos üzenet mindannyiunk számára – és erről szól ez a könyv.

1

Az antropocén mélyén

1.1 Veszélyek és kilátások

Néhány évvel ezelőtt találkoztam egy jól ismert indiai oligarchával. Tudta, hogy Angliában én vagyok a királyi csillagász, ezért megkérdezte: „Ön készíti a királynő horoszkópjait?” Rezzenéstelen arccal azt válaszoltam: „Ha Őfelségének szüksége lenne ilyesmire, én vagyok a megfelelő személy, akit megkérdezne.” Úgy tűnt, az indiai férfi szívesen hallgatta előrejelzéseimet. Elmondtam neki, hogy a tőzsdei árfolyamok ingadozhatnak, új feszültségek alakulhatnak ki a Közel-Keleten és így tovább. Elmélyülten figyelte ezeket a „meglátásaimat”. De aztán tiszta vizet öntöttem a pohárba. Bevallottam, hogy csillagász vagyok, nem asztrológus. Hirtelen elvesztette minden érdeklődését előrejelzéseim iránt. És jól tette: a tudósok pocsék jósok – szinte ugyanolyan rosszak, mint a közgazdászok. Például az 1950-es években egy korábbi királyi csillagász kijelentette, hogy az űrutazás „ostoba fecsegés”.

A politikusok és az ügyvédek sem teljesítenek jobban. Elég meglepő jóslattal állt elő F. E. Smith, Birkenhead earlje, aki Churchill barátja és az 1920-as években az Egyesült Királyság lordkancellárja volt. 1930-ban könyvet írt The World in 2030 (A világ 2030-ban) címmel.1 Elolvasta a kor futurológusainak munkáit; lombikokban előállított babákat, repülő autókat és hasonló, fantasztikus dolgokat képzelt el. Ezzel ellentétben a társadalmat stagnálónak vélte. Íme, egy jellemző idézet: „2030-ban a nők még mindig bölcsességükkel és varázsukkal inspirálják a legtehetségesebb férfiakat olyan magasságok elérése felé, amelyeket azok önerejükből soha nem tudnának elérni”.

Ennyi talán elég is!

* * *

2003-ban írtam egy könyvet a következő címmel: Our Final Century? (Végső századunk?) Az Egyesült Királyságban a kiadó törölte a kérdőjelet. Az amerikai kiadók megváltoztatták a címet: Our Final Hour (Végső óránk).2 A könyv arról szólt, hogy Földünk kora negyvenötmillió évszázad. Ám ez a mostani század az első, amelyben az egyik faj – a miénk – meghatározhatja a bioszféra sorsát. Nem gondolnám, hogy eltüntetjük magunkat a Föld színéről. De azt hiszem, némi szerencsére azért szükségünk lesz, hogy elkerüljük a pusztító következményekkel járó hibákat. Azért gondolom így, mert fenntarthatatlan nyomás nehezedik az ökoszisztémákra; túl sokan vagyunk (a világ népessége egyre növekszik), és egyre több erőforrást igényelünk. Még ennél is ijesztőbb, hogy a technológia egyre több lehetőséget biztosít számunkra, aminek következtében viszont egyre sebezhetőbbé válunk.

Munkám során többek között a XX. század elejének egyik nagy bölcse inspirált. 1902-ben a fiatal H. G. Wells ünnepelt előadást tartott a londoni Királyi Intézetben.3 Kijelentette:

Az emberiség megtett egy bizonyos utat, és ez némi betekintést nyújt számunkra, merre kell mennünk. … Hihetnénk, hogy a múlt egésze csak a kezdet kezdete, és hogy minden, ami eddig volt, és ami most van, csak a hajnal félhomálya. Hihetjük, hogy mindaz, amit az emberi szellem megvalósított, csak az ébredés előtti álom; leszármazottaink között pedig olyan elmék bukkannak fel, akik visszatérnek hozzánk, és kicsinységünket látva jobban megismernek minket, mint mi magunkat. Eljön majd az a nap a napok végtelen sorában, amikor a lények, akik most láthatatlanul a gondolatainkban rejtőznek, és ágyékunkban várnak a sorukra, színre lépnek a földi világban, felnevetnek, és kinyújtják kezüket a csillagok felé.

Meglehetősen ékesszóló próza, amely még több mint száz év elteltével is aktuális – Wells rájött, hogy az ember nem a fejlődő élet csúcspontja.

Wells azonban nem volt optimista. Rámutatott egy globális katasztrófa kockázatára is:

Lehetetlen bebizonyítani, miért ne törhetne ránk hirtelen valami, ami elpusztítana minket és véget vetne az emberi történelemnek … és hiábavalóvá tenné minden erőfeszítésünket … valami az űrből, egy járvány, a légkör valamilyen nagy megbetegedése, néhány üstökös felénk tartó mérge, a Föld belsejéből származó kigőzölgés, vagy újonnan megjelenő, bennünket zsákmányuknak tekintő ragadozók, vagy az emberi elmében őrületet kiváltó gyógyszer.

Azért idézem Wellst, mert szavai az optimizmus és a szorongás – és a spekuláció és a tudomány – olyan keverékét tükrözik, amelyet én magam is megpróbálok ebben a könyvben közvetíteni. Ha ma írna ezekről a kérdésekről, akkor lelkesítené őt az életről és a kozmoszról alkotott, sokkal átfogóbb képünk, de még jobban aggódna azon veszélyek miatt, amelyekkel szembe kell néznünk. A tétek valóban egyre nagyobbak; az új tudományterületek hatalmas lehetőségeket kínálnak, de következményeik veszélyeztethetik túlélésünket. Sokan aggódnak amiatt, hogy a változások olyan rohamossá válnak, hogy sem a politikusok, sem a laikusok nem képesek befogadni azokat vagy megbirkózni velük.

* * *

Azt gondolhatják, hogy csillagászként éjszakánként aludni sem tudok, annyira aggódom a kisbolygók esetleges becsapódása miatt. Nem így van. Valójában ez az egyike azon kevés fenyegetéseknek, amelyeket számszerűsíthetünk – ezért biztosak lehetünk benne, hogy bekövetkezése rendkívül valószínűtlen. Tízmillió évenként egy néhány kilométer átmérőjű test nekiütközik a Földnek, ami globális katasztrófát okoz, így néhány a millióhoz annak az esélye, hogy egy ilyen becsapódás egy emberi élettartamon belül következzék be. Rengeteg apróbb kisbolygó kering a Naprendszerben, amelyek becsapódása regionális vagy helyi pusztítást okozhat. Az 1908-as Tunguz-esemény során, amely Szibériában több száz négyzetkilométeren (szerencsére lakatlan területen) letarolta az erdőt, a becsapódáskor több száz hirosimai bombáéval egyenértékű energia szabadult fel.

Tudnánk-e időben figyelmeztetni ezekre a becsapódásokra? A válasz igen. Folyik annak az adatbázisnak az összeállítása, amely az 50 métert meghaladó, potenciálisan a Földét keresztező pályákon mozgó kisbolygók pályaadatait tartalmazza annak érdekében, hogy pontosan nyomon kövessük pályáikat, és azonosítsuk azokat, amelyek veszélyesen közel juthatnak a Földhöz. A becsapódást előre jelezve, a legnagyobb veszélynek kitett területeket ki lehet üríteni. Még jobb hír az, hogy olyan űrszondákat építhetünk, amelyek megvédhetnek bennünket. A fenyegető becsapódás előtt néhány évvel kissé „oldalba lökjük” a kisbolygót. Bár ezáltal csak másodpercenként néhány centiméterrel változtatnánk meg az égitest sebességét, ám ez elég lenne ahhoz, hogy elkerüljük ütközését a Földdel.

Ha a szokásos módon kiszámítjuk a biztosítási díjat, vagyis az esemény valószínűségét megszorozzuk a következményekkel, akkor kiderül, hogy érdemes évente néhány százmillió dollárt költeni a kisbolygók becsapódási kockázatának csökkentésére.

Más természetes fenyegetések – például a földrengések és a vulkánkitörések – kevésbé kiszámíthatók. Egyelőre nincs megbízható módszer a kezünkben az ilyen katasztrófák megakadályozására (vagy legalább megbízható előrejelzésére). Van azonban egy megnyugtató körülmény ezen eseményekkel, csakúgy, mint a kisbolygók becsapódásával kapcsolatban: gyakoriságuk nem nő. Bekövetkezésük valószínűsége jelenleg nagyjából ugyanakkora, mint a neandervölgyiek, vagy akár a dinoszauruszok idejében. Az ilyen események következményei azonban a veszélyeztetett infrastruktúra sebezhetőségétől és értékétől függnek, ami a mai, urbanizált világunkban sokkal nagyobb. Továbbá vannak olyan kozmikus jelenségek, amelyekre a neandervölgyieknek (sőt lényegében minden, a XIX. század előtt élt embernek) ügyet sem kellett vetniük: a Nap hatalmas erejű kitöréseire. Ezek mágneses viharokat okoznak, amelyek világszerte tönkretehetik az elektromos hálózatokat és az elektronikus kommunikációt.

A felsorolt természetes fenyegetések ellenére sokkal aggasztóbbak azok a veszélyek, amelyeket maguk az emberek idéznek elő. Ezek már most is sokkal nagyobbak, és évtizedről évtizedre egyre valószínűbbé és potenciálisan egyre katasztrofálisabbá válnak.

Egyszer már szerencsésen megmenekültünk az egyik ilyen elől.

1.2 Nukleáris fenyegetés

A hidegháborús korszakban – amikor a fegyverkezés szintje minden észszerű határon túlnőtt – a szuperhatalmak zavarukban és hibás számítások miatt könnyen az Armageddon felé sodródhattak volna. Ez volt az „atombiztos bunkerek” kora. A kubai rakétaválság idején diáktársaimmal együtt virrasztásokon és tüntetésekben vettünk részt – hangulatunkat csak a „tiltakozó dalok” oldották, mint például Tom Lehrer versei: „Mindannyian együtt megyünk, ha megyünk, mindannyiunk teste halványan világít.” De még jobban féltünk volna, ha tényleg tudatosul bennünk, milyen közel állunk a katasztrófához. Később Kennedy elnököt idézték, aki kijelentette, hogy ennek esélye „valahol egy a háromhoz vagy még nagyobb” között volt. Robert McNamara már régóta nyugdíjban volt, amikor őszintén bevallotta, hogy „hajszálnyira jártunk a nukleáris háborútól anélkül, hogy észrevettük volna. Nem a mi érdemünk, hogy megmenekültünk – Hruscsov és Kennedy legalább annyira voltak szerencsések, mint amennyire bölcsek.”

Most már több részletet ismerünk az egyik legfeszültebb pillanatról. Vaszilij Arhipov, a Szovjetunió haditengerészetének nagyon tisztelt és sokszorosan kitüntetett tisztje, a parancsnok első helyetteseként szolgált az egyik, nukleáris rakétákat szállító tengeralattjárón. Amikor az Egyesült Államok mélytengeri bombákkal megtámadta a tengeralattjárót, a kapitány arra a következtetésre jutott, hogy kitört a háború, ezért azt akarta, hogy a legénység indítsa el a rakétákat. A szolgálati szabályzat előírásai értelmében azonban a nukleáris robbanófejeket csak a legmagasabb rangú tisztek egyetértése esetén lehetett volna elindítani. Arhipov ellenezte a torpedók indítását – így elkerülte, hogy kölcsönös nukleáris támadás induljon, amely katasztrofális mértékben eszkalálódó konfliktushoz vezetett volna.

A kubai rakétaválság utáni felmérések azt mutatják, hogy a hidegháború idején a termonukleáris pusztítás éves kockázata mintegy tízezerszer magasabb volt, mint a kisbolygó-becsapódások okozta átlagos halálozási arány. Valójában előfordultak más „éppen csak elkerült esetek” is, amikor alig sikerült megúszni a katasztrófát. 1983-ban Sztanyiszlav Petrov, a szovjet légierő tisztje a képernyőt figyelte, amikor a „riasztás” kód azt jelezte, hogy az Egyesült Államok összesen öt Minuteman interkontinentális ballisztikus rakétát indított a Szovjetunió felé. Ilyen esetben az előírások szerint Petrovnak riasztania kellett a felettesét (aki perceken belül megindíthatta volna a nukleáris ellencsapást). Petrov azonban úgy döntött, pusztán a megérzésére hagyatkozva, hogy figyelmen kívül hagyja azt, amit a képernyőn látott, mert arra gondolt, hogy talán a korai riasztórendszer hibás működése okozta a jelzést. Valóban így is volt; a rendszer összetévesztette a Nap felhők tetejéről visszaverődő sugarait egy rakéta indításával.

Manapság sokan azt állítják, hogy a nukleáris elrettentés politikája működött. Bizonyos értelemben igen. De ez nem jelenti azt, hogy ez bölcs politika volt. Ha valaki orosz rulettet játszik egy vagy két golyóval a forgótárban, akkor valószínűbb, hogy túléli, mint az, hogy nem, de a tétnek megdöbbentően magasnak kell lennie – vagy az élet értékét kell szokatlanul alacsonyra tartani –, hogy értelme legyen az efféle szerencsejátéknak. A hidegháború idején éppen egy ilyen szerencsejátékba voltunk kénytelenek belemenni. Érdekes lenne tudni, hogy a többi vezető szerint mekkora kockázatnak tettek ki bennünket, és milyen esélyeket tartottak volna elfogadhatónak az európai polgárok, ha felkérték volna őket arra, hogy megalapozott ismeretek birtokában véleményt mondjanak. Ami engem illet, én nem fogadtam volna el az egy a háromhoz, de még az egy a hathoz esélyt sem egy olyan katasztrófa kapcsán, amely több százmillió ember pusztulását okozta volna, és lerombolta volna az európai városok történelmi épületeit. Számomra egy ekkora kockázat még akkor is elfogadhatatlan lett volna, ha az alternatíva a szovjet dominancia lett volna Nyugat-Európában. Természetesen a termonukleáris háború pusztító következményei messze túlmutatnának azon országok határain, amelyek közvetlenül szemben állnak egymással, különösen, ha a konfliktus előidézi az úgynevezett „nukleáris telet”.

A nukleáris megsemmisítés még mindig fenyeget bennünket: az egyetlen vigasztalást az jelentheti, hogy a nagyhatalmak közötti fegyverzetkorlátozási szerződéseknek köszönhetően körülbelül ötször kevesebb fegyver van a birtokukban, mint a hidegháború idején – Oroszországnak és az Egyesült Államoknak körülbelül 7-7 ezer –, és kevesebb a „bizonytalan kimenetelű” riasztás. Ma viszont már kilenc nukleáris hatalom van, és nagyobb esélye van, mint valaha, hogy a kisebb nukleáris arzenálokat regionálisan bevethetik, vagy akár terroristák birtokába kerülhetnek. Azt sem tudjuk kizárni, hogy századunk későbbi részében új geopolitikai helyzet állhat elő, ami új szuperhatalmak közötti szembenálláshoz vezethet. Egy új generáció szembekerülhet saját „kubai válságával”, amelyet esetleg rosszabbul (vagy kevésbé szerencsésen) kezelnek, mint az 1962-es válságot. A létezésünket veszélybe sodró nukleáris fenyegetést csak felfüggeszteni sikerült.

A 2. fejezetben foglalkozom a XXI. század új tudományaival – a biomérnökséggel, a kibertudományokkal és a mesterséges intelligenciával –, és azzal, mit jelenthetnek ezek számunkra. Egyre növekvő kockázatot jelentenek a lehetséges visszaélések. A biológiai vagy számítógépes támadások technikái és az alkalmazásukhoz szükséges szakértelem milliók számára hozzáférhetővé válik, ráadásul ezek – a nukleáris fegyverekkel ellentétben – nem igényelnek nagy, speciális célú létesítményeket. Az olyan kiberszabotázs-akciók, mint a „Stuxnet” (amely megsemmisítette az iráni nukleáris fegyverkezési programban használt centrifugákat), és a pénzügyi intézmények elleni gyakori hackertámadások már a politika szintjére emelték ezeket a problémákat. A Pentagon Tudományos Testületének jelentése szerint a számítógépes támadások hatása (például az Egyesült Államok elektromosenergia-hálózatának megbénítása) elég katasztrofális lehet ahhoz, hogy az indokolttá tegye a nukleáris válaszcsapást.4

De mielőtt erre rátérnék, fordítsuk figyelmünket azokra a potenciálisan pusztító hatásokra, amelyeket az emberi tevékenység okozta környezetrombolás és az éghajlatváltozás idézhet elő. Ezek az egymással összefüggő fenyegetések hosszú távúak és alattomosak. Ezek az emberiség egyre nagyobb kollektív „lábnyomának” következményei. Hacsak a jövő nemzedékei nem cselekszenek megfontoltabban (vagy ha a népesség szintje nem csökken), akkor véges bolygónk ökológiáját a fenntartható határokon túli állapotba kényszerítjük.

1.3 Ökológiai fenyegetések és fordulópontok

Ötven évvel ezelőtt a világ népessége mintegy 3,5 milliárd fő volt. A becslések szerint jelenleg ez a szám 7,6 milliárd. A növekedés azonban lassul. Valójában, a világszerte évente megszülető gyermekek száma néhány évvel ezelőtt tetőzött, azóta pedig csökken. Mindazonáltal a világ népessége az előrejelzések szerint 2050-re várhatóan kilencmilliárdra, vagy még ennél is magasabbra emelkedik.5 Ez egyrészt azért van így, mert a fejlődő országokban a legtöbb ember fiatal, és még nincs gyermeke, másrészt azért, mert tovább élnek; a fejlődő világ korfája a jövőben egyre inkább Európáéra fog hasonlítani. Jelenleg a legnagyobb növekedés Kelet-Ázsiában tapasztalható, ahol a világ emberi és pénzügyi erőforrásai egyre inkább összpontosulnak – ami véget vet az észak-atlanti hegemónia négy évszázadának.

A demográfusok előrejelzik a folytatódó urbanizációt, aminek következtében 2050-re az emberek 70 százaléka városokban fog élni. Lagos, Sa~o Paulo és Delhi népessége már 2030-ra meghaladja a harmincmilliót. A kormányzás számára nagy kihívást jelent majd annak megakadályozása, hogy a megavárosok kezelhetetlen válsággócokká váljanak.

A népesség növekedésének problémájával jelenleg nem foglalkozunk eleget. Ez részben azért lehet, mert tévesnek bizonyultak a tömeges éhezésre vonatkozó vészjósló előrejelzések – például Paul R. Ehrlich 1968-as, The Population Bomb (A népesedési bomba) című könyvében leírtak és a Római Klub kijelentései. Emellett a népességnövekedés problémáját egyesek tabunak tekintik – mert azt az 1920-as és 1930-as évek eugenikájával, Indira Gandhi indiai politikájával és Kína utóbbi időben alkalmazott, szigorú egyke-politikájával hozzák összefüggésbe. Amint azonban kiderült, az élelmiszer-termelés és az erőforrások kihasználása folyamatosan lépést tartott a növekvő népességgel; éhínségek ugyan még mindig előfordulnak, de konfliktusok vagy az igazságtalan elosztás következtében, nem pedig általános hiány miatt.6

Nem adhatjuk meg a világ „optimális népességét”, mert nem tudjuk kellő biztonsággal elképzelni, milyen lesz 2050 után az emberek életmódja, étrendje, utazási szokásai és energiaigénye. Sehol sem tartható fenn a jelenlegi népesség, ha mindenki olyan pazarló életmódot folytat – annyi energiát és annyi marhahúst fogyaszt –, mint ma a tehetősebb amerikaiak. Másrészt akár húszmilliárd embernek is fenntartható életet biztosíthatnánk, elfogadható (bár aszketikus) életminőséggel, ha mindenki vegán étrendet követne, keveset utazna, kisméretű, zsúfolt lakásokban élne, és szuperinternetes, virtuális valósággal tartanák egymással a kapcsolatot. Ez utóbbi forgatókönyv meglehetősen valószínűtlen, és biztosan nem különösebben csábító. De a szélsőségek közötti távolság rámutat arra, micsoda naivitás, amikor a világ „eltartóképességét” megalapozatlan szalagcímek alapján ítéljük meg.

Egy kilencmilliárd lakosú világ, amely szám 2050-ig elérhető (vagy akár kissé meg is haladható), nem feltétlenül jelent katasztrófát. A modern mezőgazdaság – csökkentett talajművelésű és víztakarékos gazdálkodással, talán genetikailag módosított növények termelésbe vonásával, valamint a hulladékok mennyiségének jobb mérnöki munkának köszönhető csökkentésével, az öntözés javításával és hasonló megoldásokkal – nyilvánvalóan ennyi embert is el tud látni élelemmel. Az új varázsszó a „fenntartható intenzifikáció”. De korlátozni kell az energiafelhasználást – és egyes régiókban komoly nyomás nehezedik a vízellátásra. Az idézett számok mégis figyelemre méltóak. Egy kilogramm búza megtermeléséhez 1500 liter vízre és több megajoule energiára van szükség. De egy kilogramm marhahús előállítása tízszer annyi vizet és húszszor ennyi energiát igényel. Az élelmiszer-termelés a világ energiatermelésének 30%-át és a vízkivétel 70%-át használja fel.

Előnyösek lehetnek a géntechnológiával módosított szervezeteket használó mezőgazdasági technikák. Az Egészségügyi Világszervezet (WHO) becslése szerint a fejlődő világban az öt éven aluli gyermekek 40 százaléka szenved A-vitamin-hiányban; ez az évente több százezer gyermeket érintő gyermekkori vakság világviszonylatban legfőbb oka. Az úgynevezett aranyrizs, amelyet először az 1990-es években alakítottak ki, majd jelentősen tökéletesítettek, béta-karotint termel, ami az A-vitamin prekurzora, így enyhíti az A-vitamin hiányát. Sajnálatos módon a kampányszervezetek, különösen a Greenpeace akadályozták az aranyrizs termesztését. Természetesen aggodalomra ad okot a „babrálás a természettel”, de ebben az esetben az új technikák növelhetnék a „fenntartható intenzifikációt”. Ráadásul egyesek abban reménykednek, hogy a rizs genomjának drasztikusabb módosítása (az úgynevezett C4 út alkalmazása) növelheti a fotoszintézis hatékonyságát, ezáltal lehetővé téve a világ első számú mezőgazdasági terményének gyorsabb és intenzívebb növekedését.

A táplálkozás területén két lehetséges innováció útjában nem állnak áthághatatlan technikai akadályok: a magas táplálkozási értékű és nagy fehérjetartalmú rovarok átalakítása ízletes ételekké; és mesterséges hús előállítása növényi fehérjéből. Ami az utóbbit illeti, egy kaliforniai vállalat, az Impossible Foods 2015 óta elsősorban búzából, kókuszból és burgonyából előállított „marhahús” hamburgert értékesít. Jó időbe beletelik azonban, mire ezek a hamburgerek kielégítik a húsevő ínyencek igényeit, akiknek a szemében a cékla leve csak a vér gyenge helyettesítője. De a biokémikusok dolgoznak az ügyön, és keresik a kifinomultabb technikákat. Elvileg lehetőség van hús „növesztésére” azáltal, hogy egy állatból néhány sejtet kivesznek, majd megfelelő tápanyagokkal serkentik a növekedésüket. Egy másik módszer, amikor az acelluláris (sejtmentes) mezőgazdaság genetikailag módosított baktériumokat, élesztőket, gombákat vagy algákat használ azoknak a fehérjéknek és zsíroknak az előállításához, amelyek például a tejben és a tojásban találhatók. A pénzügyi ösztönzők, valamint az ökológiai követelmények egyaránt amellett szólnak, hogy elfogadható, húst helyettesítő készítményeket alakítsunk ki, így optimistán várhatjuk a gyors fejlődést.

Technológiai értelemben optimisták lehetünk az élelmiszerek, valamint az egészségügy és az oktatás terén is. Politikai értelemben azonban nehéz nem pesszimistának lenni. A világ legszegényebb emberei életesélyeinek növelése a megfelelő táplálkozás, az alapfokú oktatás és más alapvető szükségletek biztosítása révén könnyen elérhető cél; az akadályok főként politikai természetűek.

Ha az innováció előnyeit az egész világon el akarjuk terjeszteni, akkor mindannyiunknak változtatni kell az életmódunkon. Ez azonban nem szükségszerűen jelent nehézséget. Valójában 2050-re mindenki képes lesz magának legalább annyira jó életminőséget biztosítani, mint amilyen ma a pazarló nyugatiaké, feltéve, hogy a technológiát megfelelően fejlesztik és bölcsen alkalmazzák. Gandhi a következő mantrát hirdette: „Kielégítjük mindenkinek a szükségleteit, de nem mindenki kapzsiságát.” Ez nem szükségszerűen jelent felhívást megszorításokra; inkább a természeti erőforrásokkal és energiával takarékosan bánó újítások vezérelte gazdasági növekedést kívánja meg.

A „fenntartható fejlődés” kifejezést 1987-ben alkották meg, amikor az ENSZ Környezeti és Fejlődési Világbizottsága, amelyet Gro Harlem Brundtland norvég miniszterelnök vezetett, úgy határozta meg a fogalmat mint „olyan fejlődést, amely megfelel a jelen szükségleteinek – különösen a szegényeknek – anélkül, hogy veszélyeztetné a jövő nemzedékek azon képességét, hogy kielégítsék saját igényeiket”.7 Mindannyian biztosan szeretnénk „feliratkozni”, hogy elérjük ezt a célt, abban reménykedve, hogy 2050-re szűkebb lesz a szakadék a kiváltságos társadalmi rétegek életvitele és a többi ember számára elérhető életmód között. Ez azonban nem történhet meg, ha a fejlődő országok az iparosodásnak ugyanazt az útját járják, amelyet Európa és Észak-Amerika követett. Ezeknek az országoknak hatalmas ugrásokkal közvetlenül a hatékonyabb és kevésbé pazarló életmódra kell rátérni. A cél nem a technológiaellenesség. Több technológiára lesz szükség, de azt megfelelő módon kell mederbe terelni, hogy alátámassza a szükséges innovációt. Ezt az átmenetet a fejlettebb országok sem kerülhetik el.

Az információs technológia és a közösségi média világszerte elterjedt. Az afrikai falusi gazdálkodók hozzáférhetnek a piaci információkhoz, így elkerülhetik, hogy a kereskedők megrövidítsék őket, miközben elektronikus úton tudják átutalni a pénzeszközöket. Azonban ugyanezek a technológiák egyúttal azt is jelentik, hogy a világ elszegényedett területein élő emberek tudatában vannak annak, miben szenvednek hiányt. Ez a tudás egyre nagyobb elkeseredettséget szül, ami ösztönzi a tömeges migrációt vagy konfliktusokat gerjeszt, ha az ellentéteket túlzottnak és igazságtalannak érzik. Nemcsak erkölcsi követelmény tehát, hanem önnön érdekünk is az, hogy a kedvezőbb helyzetben lévő nemzetek támogassák a nagyobb egyenlőséget