BOLONDOK VÁROSA

Dobnik János Iván

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET

Kedves Olvasóim!

Könyvem szereplői létező, normális s nem normális emberek – az élet mindennapjaiból.

Azaz: rendőr, postás, vasutas…

Itt kérem, mindenféle egyén van…

Aki önmagára ismer, ne sértődjön meg!

Célom csupán a kedves olvasók nevettetése. Mindenki másképp hülye, főleg én…

Játék az élet, s bármi megtörténhet…

2021. március 19.

Tisztelettel:

Dobnik János
Iván

1.FEJEZET

Dollárpapa, alias „Rövidnadrág”, üzemelteti a város legtöbb vendéglátó helyét. Igaz, már az 50-esek klubjában totyog, de még mindig a birkózás a mániája. Csak most már nem sportszerűen a tatamin, hanem a szebbik nemmel, a kávézó pincéjének italraktárában. Tömzsi kis díjbirkózónk csak a dombon magas. Viszont jólelkű egyén. Világos, popper frizurája szépen elterül kerek fején, mint a Nagy-Alföld hazánk területén. Kissé szeplős arcocskájából sugárzik a szerénység. Jó vendéglátós lévén mindenkire figyelmes. Főleg a pultos lányokra!

Finoman kiabál is néha „jobb kezének”:

– Viktória! Nem számít, hogy nullás az IQ-d, meg hogy állandóan pasizol. A fő, hogy a bevétel jó legyen! S a részegek hányás után ne haza menjenek, hanem újra lerészegedjenek! Záróráig minimum kétszer, de az sem baj, ha négyszer! …

A művház belső udvarán található a Bols Jazz Café terasza. Minden centiméter kihasználva a reklámplakátoknak. Az asztalok tömkelegén szórólapok és cserepes virágok. Dobálózni nem lehet velük, mivel az asztalba vannak fogatva. A dohányzórészen csupán a napernyőt lehet kinyitni, az eső ellen. A nembagósok területe félig fedett, csupán a szél bejáratos. A terasz végében egy parányi faviskóban pizzát sütnek és árulnak. Ez ugyan nem Dollárpapáé, de a jó lelke miatt megengedi a sok éhenkórásznak, hogy az ő teraszán csámcsogjanak. Úgy van vele, a kaja után úgyis megszomjaznak, s ha mást nem is, szódavizet biztosan isznak…

A teraszról és a művház belsejéből is van lehetőség a kávézó belső helyiségébe jutni. Az érdeklődő kényelmes kanapék közül választhat, vagy sima alumíniumszékre is ülhet. A többségnek mindegy, hiszen a váci fegyház után leányálom itt ücsörögni. A köríves pult mögött mindenféle alkohol megtalálható. Amit csak óhajt a vendég! Persze, csak ha a pultos hölgyek ráérnek kiszolgálni. Általában igen, mivel Dollárpapa nem hülye. Mindegyik kávézójában jelen van mindent látszó szeme! Azaz, mindenhová mini kamerákat szerelt, amiken figyeli az eseményeket.

A terasz bagós részlegén furcsa társaság üldögél a nagy asztalnál. Párizs igazi ősmagyar csontozatú erőgép, akinek még a pofaszerkezete is az! Egyébként mániákus kutyatenyésztő, és zsidógyűlölő fanatikus. Töpörtyű termete miatt kerti törpének nézik. Ilyenkor feltámad, akár a cunami! Vigyorogva ordít, s bárkit péppé ver:

– Azt szeretem, amikor törnek a csontok! Zene füleimnek…

Jó barátja, „Mivanjani”(?!) ül mellette. A másik bika, ha a magyarságról van szó. Ő olyan okoska fajta. Mindenkinél mindent jobban tud. Mindent beszerez és pénzzé tesz, ami csak mozdítható. Ami meg nem az, azt daruval megoldja. Félreértés ne essék! Nem kleptomániás! Csupán azt tünteti el, amire valakinek szüksége van. Hogy aztán eladja neki…

Az asztalnál ül még László Rezsőke MSZP képviselő és ivócimbije, Mozdony Gyuri. Ők is nagydarabok! De inkább a szalonnás részlegen, azaz jópofa pufik. S nagyon lényeges, hogy fröccstucatok legyenek előttük! Akkor lehet velük kitárgyalni az élet nagy dolgait – vagy dolgát (?!). A puncikat…

Eme díszes társaság díszpintye az idegenlégiót és börtönöket megjárt Robbantós. Jelenleg hosszú hajú, copfos csoda. Érthetetlen, hogy aki ennyi időt töltött sitten, és a katonaságnál lopta a napot, hogy viselhet ilyen frizurát?! Amikor erről faggatják, csak azt mondja:

– Vén hülye vagyok. Így, ötven felett, már megengedhetem magamnak, hogy ne csak a farkam legyen hosszú…

Más asztaloknál is mindenféle jó kedélyű és unalmas alakok vedelnek, s mint kiéhezett kanok, bámulják az éppen érkező, friss pipiket…

Most is érkezik valaki. A rusnyább nemből: „Jack London”. Dél-Afrikából települt vissza; hazánk fia. Jól benne van a korban, de még nem használ botot. Max. mankót fog, mivel tar tojásfejéből vigyorogva a díszes társaságra köszön:

– Szevasztok, parasztok!

Az asztalnál épp ez a fő téma: hogy a tanyasi városiak a bolondabbak, vagy a városi tanyasiak…

Jack London a köszönése révén révbe ér. Azaz – eszméletlenül elterül a flaszteron. Hiába, a Párizs nevű földművesnek nem tetszik a megszólítás. Eme okból kifolyólag a karosszékével köszön vissza, mivel illemtudó. Azaz: köszönés + szék – fejtető = ájulás. Pedig még mindenki józan! Mi‑van Jani fellocsolja Londont egy pohár fröccsel, miközben Párizsra szól:

– Elég az artistamutatványból! Jack a haverom.

Mivel jó spanok, Párizs nem csinál ügyet:

– Jó. Akkor tanítsd meg rendesen köszönni!

Mivanjani felülteti Londont, de még Párizsra figyel:

– Hogy értve?

Párizs nem rest, mondja:

– Ha a te spanod, akkor csak úgy köszönjön, hogy „szevasz, paraszt”!

Mindenki nevet, még az észhez tért Jack is. S már mondja is:

– Az úgy nem rímel, kérem, Párizs úr!

Erre Mivanjani rászól:

– Te, London! A „kérjél mindenkinek amit iszik” sem rímel, de intézkedjél bent a pultnál! S Jack intézkedik, besétál…

Közben elhúz a nagy asztal mellett a város egyik állatorvosa, aki jelenleg – főállásban – most a polgármester is. Hatalmas langaléta alakján csak úgy feszül sötét öltönye. Elegáns, és még a frizurája is jól áll. A szénája is, mivel kormánypárti…

Rezsőke megállítja:

– Helló! Állj! Polgármester úr!

A nagy ember megtorpan Rezső baritonjától, s illemtudóan mindekit az asztalnál megtisztel egy kézfogással.

– Jó napot, emberek! – mondja, s Rezsőkére mosolyog, mint aki ecetet nyelt: – Csak semmi politika, Rezső!

Rezsőke saját szívére teszi kezét, a másikkal ajkaihoz tolja fröccsét, majd:

– Rendben. Csak úgy spontán, kíváncsiságból érdeklődnék.

A polgármester megkönnyebbülve mosolyog:

– Igen?

S Rezsőke rázendít, hogy még a terasz túlfelén is érthető a hangja:

– Hogy tudtatok ilyen jól csalni, hogy ismételten megnyertétek az önkormányzati választásokat?

A polgármestert nem könnyű zavarba hozni:

– Te, Rezső! Toll a füledbe! A szakmai ártalom miatt nyertünk.

Rezsőke hajthatatlan, mint a vasrúd:

– Jó, értem. De azt mondd meg nekem, hogy akkor ki lopta el a strandot?

A polgármester válaszra sem méltatja: eltűnik, mint az aranyóra. Ugyanis Mozdony miatt kissé elszabadul a pokol.

Az épp érkező Dollárpapával kezd vitatkozni:

– Te! Rövidnadrág! Miért nincs sör? A pultos csibe nem akar kiszolgálni. Ez felháborító!

Dollárpapa mosollyal próbálja a rendet fenntartani:

– Gyurikám édes! Hát nem olvastad a házirendet?

Mozdony csak néz Rezsőre, az meg a többiekre. Senki nem olvasott semmit.

Mozdony kérdően bámul Dollárpapára, az meg vigyorog, mint a vadalma:

– Használati útmutatás! Ha sört akarsz inni, menj le a pincébe! S hozzál fel egy hordóval! S akkor csapolunk…

Rezsőke beszól nevetve:

– Azt a hombár fejedet, Rövidnadrág! Azt kellene csapolni. Na, kapunk inni valamit?

Dollárpapa vigyorogva a Robbantósra kacsint:

– Na, nem hoztál be hazai pálinkát? Talán adhatnál a fiúknak! Ha más nem, stresszoldóként…

S Rövidnadrág már el is iszkol. Mindenki a Robbantóst szekálja:

– Te, smucig! Adjál már páleszt nekünk is! Vagy tán egyedül szlopálsz?

– Robbantós a fejét rázza:

– Elvtársak! Nincs nálam semmilyen itóka, úri becsületszóra.

– Cseszd meg azt az úri becsületes nagynénédet, te bankrabló! Hát milyen vendég vagy te, hogy semmi alkoholt nem hoztál magaddal a kávézóba?! – mondja Mozdony vihogva, mire Rezsőke felpattan, és felszólal:

– Akkor én leszek kénytelen áldozatot hozni, és befáradni a pulthoz, hogy rendeljek valami szíverősítőt.

– Menjél csak sebesen, mint a kis patak! – szól rá a társasághoz érkező Denisz (a Komisz).

Jópofa egyén, a keserűség elől a lazaságba menekül. Amerikából települt vissza a Bruce‑Willis arcú mókamester. New Yorkban megunta a szobafestést és a macskatenyésztést. Belefáradt a sok hülyébe…

Most épp a rendőr csaja dobta.

Denisz a Robbantós mellé telepszik:

– Kissé kemény szakításban volt ma részem. Úgy látszik, a zsaruknál szakmai ártalom az erőszakos viselkedés.

Robbantós mosolyog:

– Miért mondod, Denisz? Azok nem is olyanok…

Denisz leinti nevetve:

– Dehogyisnem! Ez a szuka úgy nekem szaladt, hogy hanyatt estem.

– Dugni akart? – Kérdezi Mivanjani, mire Denisz mérgesen válaszol:

– Dug-hagyma, mi? Okoska! A nőm lefeküdt a legjobb haverjaimmal.

Párizs felháborodva szól oda:

– Kikérem magamnak! Én szigorúan csak az asszonnyal fekszem le…

Denisz közbeszól:

– A csajommal kapcsolatban ti tiszták vagytok, ezért jöttem ide hozzátok.

Robbantós próbál terelni:

– Jól van, hagyjuk a nőt, már úgyis csak az exed! Hallom, gombászni jársz az erdőbe? Vigyél már el egyszer!

Mivanjani beszól:

– Gombászni?! Lehet, csak füvezni jár…

Denisz kikéri magának:

– Füvezni itt is tudok az asztalnál, te nagyon okos tojás!

Majd Robbantósra tekint:

– Elviszlek. S amit szedünk, azt megfőzöm neked.

Mivanjani röhög, mint a fuvaros ló:

– Tudod, Robbantóskám! Ha, ha, ha! Megeszed, amit a Komisz főz, s az lesz az igazi bátorságpróba!

Robbantós csak bámul, mint borjú az új kapura:

– Milyen próba? Hogy értve?

Denisz (a Komisz) vigyorog:

– Ha túléled a pörköltemet, akkor a benne lévő gombafajtákat már vihetem a piacra árulni…

Az asztalhoz érkező Rezsőke fültanúja a jelenetnek. Gyorsan lepakol húsz kisfröccsöt Mozdony és maga elé, majd nevetve közli:

– Te Denisz! Szerintem a Robbantós azt is túlélné, ha mérges galócát etetsz vele.

Mozdony bólogat:

– Hát, igen! A piaci népek meg jól feldobnák a pacskert a bolondgombáidtól.

Denisz nem hagyja magát:

– Na mi van, Rezsőke?! Agyadra ment a szocipárt? Inkább gurítsál ide egy söröcskét!

Rezső röhögve odatol egy fröccsöt:

– Na, úgy látom, Komisz elvtárs, hogy te sem olvastad Rövidnadrág házirendjét! Ha sört akarsz, menjél le a pincébe!

2. FEJEZET

A város külső részein, minden égtáj irányában, jelen van a tanyavilág. A legközelebbi szomszéd is általában kilométerekre él, s küzd az állattenyésztéssel meg a földműveléssel. A Koros tanyán, ha jó a széljárás, „Mimóza” úr is élvezheti a friss szar szagát párjával, „Teréz anyával”. Hiába, még fiatalok. Bírják az illatfelhőket. Teréz anyának – még előző házasságából – két nagy fia van. „Hópehely Ricsi” huszonéves, míg „Bábuci” a tizenhetedik évét taposó öcsike. A tanyán létezik egy cselédlak is. Ott „Sumák Marcsi” s férje, „Pier”, élnek boldog házaséletet, felnőtt fiuk, „Jean” társaságában. Azaz, mindennap van valami cirkusz: megy a veszekedés. Vagy egymással, vagy a földbirtokos háziakkal. De főként a faszobrász és festőművész Mimóza úrral, aki mindenkitől szigorú napirendet követel. Hiába, civilben katona volt, s felvette felettesei modorát, akiknek legfőbb jelszava a laktanyában: „Ordíts mindenkivel! S nem a tökük fog állni, hanem a vasfegyelem…”

Vagy nem…

Mimóza úr vékony dongájú krapek. Olyan gebe típus. Így nevezik ezt a dűlőkben. A szürkederese, „Csinos”, is jobb bőrben van, mint ő. Egyébként nem rossz ember, csak néha belebújik az ördög. S akkor ő az ördögfióka. Nem okoskodik…

Szentül hiszi, hogy csak az a jó, amit ő mond vagy csinál. Így aztán a többieknek két választása van: szokni vagy szökni…

Középmagas termetének szúrós szemű, csontos fejszerkezete rémületbe kergeti a lakosságot. Kerek fején mindig napellenzős sapkát hord. Na nem a szemei miatt, hanem hogy elrejtse pár szál haját. S óriási, bütykös tenyerével még senkit nem ütött állon a tanyán. Mert amúgy jó erő szorult a kis gazemberbe! Lazán hordozza a százkilós tápos zsákokat a disznóknak. Ha olyan a kedve! Ha nem, akkor leordítja Jean és Pier arcáról a borostát, hogy azok oldják meg a házi feladatokat. Kizárólag olyan formában, ahogy Mimóza parancsolja.

„Egy tanya állatok nélkül minden, csak nem tanya” – mondogatja Mimóza úr állandóan…

Kérem, itt minden van! Kutya, macska, ló, tehén, birka, tyúk, és disznó is…

Na meg Jean, Pier és Mimóza úr …

Nem unatkozik a paraszt, van mit „ganyézni” …

Teréz anya – nevéből adódóan – egy igazi tündér. Mesekönyvben lenne a helye, általában. Amikor nincs jó passzban, nagyon csendben van, vagy pedig az ellentéte: ő a bengáli tigris…

Sokat robotol. Ha nem az állatoknál, akkor a lakásban ténykedik. Mos, főz, takarít. Mindeközben néha leoszt egy-két sallert a gyerkőcöknek, ha szemtelenek. S tud ám nagy fülest adni! Bal kézzel beijeszt, s a pofon várományosa lendületből szalad a jobbjába. Teréz anya jó húsban éldegél. Nem úgy, mint Mimóza úr, aki csupán akkor kap vacsorát, ha vendégek vannak. A tanya úrnője nagyobb fiával minden este házi evőversenyt tart. Majd kettejük helyett Hópelyhet egyedül küldi ki méretkezni a tápos raktárba. Elég, ha a fiú megy, mivel holtversenyben – szinte egy súlyban – vannak. A kinti mérleg max. tűrőképessége 150 kg. Hópehely tizenpár tucat dekával nehezebb. A berendezés összeszakad…

Holott szegény fiú alig étkezik valamicskét naponta. Azaz: fél kiló sajt ugyanennyi kolbásszal, tejföllel, és némi savanyúsággal…

Majd egy kiló kenyérrel fél tucat oldalas, egy egész grillcsirkével. Desszertnek egy dobostorta. Ha nincs, akkor egy tepsi zserbó, leöblítve két liter kólával. Utóételként öt komplett menü a mekiből…

Szóval, az esti evőverseny után Hópehely megy a táposba méretkezni, édesanyja pedig ledobja hátsóját a nappali egy kényelmes foteljába. Nem veszi észre, hogy az ülőalkalmatosság már foglalt Mimóza úr által. Az meg nem hisz a szemének, mikor Teréz anya rátolat. Segítségért kiáltana, de nem jön ki hang a torkán. Teréz anya pedig csillogó szemekkel keresi, hogy megkérdezze, milyen masszírozó párnát tett a fotelba, mert akár a vibrátor, izeg‑mozog alatta…

A kisebbik fiú méretileg is az. Ő Bábuci.

Komoly arccal szól Teréz anyához:

– Anya! Ráültél a párodra…

Teréz anya felpattan, és sűrű elnézésostromot indít Mimóza úr felé…

De az még nem kiabál. Elvörösödött fejjel a bordáit tapogatja. Próbál levegőt szívni összepréselt tüdejébe…

Bábuci fiatal, alig múlt tizenhét éves. Kisded kora óta rettenthetetlen traktoros. Nincs isten, se ember, se nő! Számára a világ legfontosabb dolga az MTZ traktora, melyet az udvar elején lévő hatalmas fészerében bütykörészik állandóan – ha kell, ha nem. Hegeszt, szerel, és nyakik úszik az olajban…

Kedvese a Fanni nevű tinilány. A világ valamennyi traktorát már a pokolba kívánja. Mivel hanyagolva érzi bájait…

De hát a Bábucinak nem lehet szólni, mert mindenek felett a traktor az első. Teréz anya próbált már áttételesen az ügyben okoskodni:

– Gyere, Buci, barkochbázni!

Bábuci mélán néz:

– De hát, a Zetorom…

Teréz anya lazán:

– Azt fogjuk a Fannival kitalálni, hogy ki fog téged tarkón vágni…

A családi idillt Sumák Marcsi töri meg. Azzal, hogy cipőstül lép a nappaliba…

Mimóza úr már összeszedte magát valamennyire. Marcsit meglátva a közelébe szökell, akár a gazella. Csak nem olyan kecses; meg a hangnem sem, amit az öregasszony irányába postáz. Mimóza úr raccsol, mivel valamikor a cica elvitte a nyelve végét:

– Te boszojka! Hányszoj mondjam még el, hogy kopogjál, ha jössz?! Meg hogy vedd le a cipődet a bejájatnál?!

Sumák Marcsi rendesen benne van a korban. Fején az összes haja össze van állva, mint az aszalt szilva. Szótlanul áll a szőnyeg szélén sáros bakancsában. Kék munkás overalljának az ujját gyürkészi, majd zavartan igazgatja fejkendőjét. Mimóza úr kezd ideges lenni:

– Mit csináltál, te csojoszlya?

Végre megszólal a kérdezett:

– Hát, ezt is, azt is…

Mimóza úr elveszti a fonalat; ordít:

– Te, szejencsétlen! Ne hápogjál! Nem vagy te kacsa. A kéjdésemje válaszoljál! Mit csináltá’ ma a tanyán?

Marcsi a mennyezet szpotlámpáit bámulva keményen odaszól:

– Hát, kivittem a szemetet.

Mimóza őrjöng:

– Mit?! Az öt pejc. Azon kívül?

– Hát, főztem is.

Mimóza elvörösödött fején dagadnak az erek:

– Tényleg? Jean és Piej kint jobotol az állatoknál egész nap. De nincs bennük ejő a te hatalmas kuktatudományod miatt. Te ’ülye ku’va!

Marcsi szemlesütve, de szégyentelenül:

– Pedig én mindig főzök…

Mimózának már forr az agyvize is:

– Na jó. Azon kívül mit csináltál ma?

– Épp a fürdővizet hordom be a kinti üstbő’. Hát tudja melyikbű’?!

Mimóza őrjöng:

– Te üstfejű! Én most átmegyek hozzátok, és megnézem, hogy tényleg főztél és takajítottál‑e ma.

– Nyugodtan gyűjjön! – mondja Marcsi arrogánsan, abban bízva, hogy Mimóza úgysem megy.

De az bizony átmegy. Pár lépés csak a melléképület. Kettesben csoszognak a hófehér, apró köveken. Mimóza Marcsira kiált:

– Te kujva! Ha nincs jend, pájos lábbal juglak a halastóba.

Marcsi rá sem néz; ijedten koslat utána.

Mimóza úr feltépi a bejárati ajtót, s nézelődni kezd a konyhában. Marcsi a küszöbön áll. Magában morog: „Mi baja megint ennek az idiótának?” A gázon két pici edény rostokol. Az egyikben leves, a másikban pörkölt. Mimóza ordít, akár a fába szorult féreg:

– Ez neked főzés? Te idióta! Hát egy embejnek is kevés.

Marcsi fapofával a kredenc aljára mutat:

– Ott még van egy kis pöri eltéve.

Mimóza úgy felrántja a szekrényajtót, hogy az leszakadva a kezében marad. Benéz, s a látványtól teljesen megőrül:

– Te, szopós bojjú! Hát mi ez a dzsuva ott bent?!

Marcsi bambán néz:

– Mi-mi-csoda?! Én…

Mimóza úr próbál megnyugodni, de még így is jócskán hangos:

– Te büdös disznó! Meg se szólalj!

S kiborítja a földre valamennyi polc tartalmát. Repül a pörkölt, pedig szárnya sincs. Szerteszét gurul a sok mosatlan műanyag pohár és ‑tányér.

Mimóza ismét ordít:

– Te, álszent kujva! Majd én megmutatom neked, hogy kell takajítani.

S azzal a lendülettel benyit a szobába, ahol Marcsiék aludni szoktak. A helyiség közepén, talpas bádog‑alumínium kádban egy vödör forró víz gőzölög. Mellette egy másik vödör víz szintén. Mimóza feje bikavörössé változik, s már ordít is:

– Ez mi?!

Marcsi a kezeit tördelve mondja:

– Hát most fürödtem, mielőtt átmentem magukhoz.

Mimóza ismét kiabál:

– Egy vödöj vízben? Vazzeg! És a másik vödöj?!

Marcsi halkan:

– Az a fiúké lesz. Őket kérdezze!

Mimóza – csoda, hogy nem kap agyvérzést, úgy üvölt:

– Ketten füjödjenek egy egész vödöj vízben?! Te nojmális vagy? A kujva anyádat!

– Én…

– Na, hojdjad tele a kádat, mejt az lesz a kopojsód! Abba’ áslak el, te ’ülye!

Marcsi elindul vizet hordani, Mimóza pedig vissza, a lakásába. Pár lépés után a sötétben Pierbe ütközik. Rákiált:

– Te hol a csudában voltál, Piej? Levágtad ma a gazt a hátsó kejítésnél?

– Le hát, – mondja az öreg csillogó szemekkel, mire Mimóza higgadtan szól rá:

– Jól van, Piej. Megyek, megnézem. Add csak ide a zseblámpádat! De ha most is hazudtál, akkoj belefojtalak a füjdővizedbe.

Pier rezzenéstelen arccal:

– Én ma nem fürdök. A múlt héten mán mosdottam…

Mimóza ordít, akár az oroszlán:

– Neked is a kujva anyádat! Te, büdös disznó! Hát teljesen ki akajtok csinálni?! Füjdesz ma, te sajtszagú! Nem tüdőzgetem a szájszagodat tovább.

Közben Jean próbál észrevétlenül elosonni mellettük, de Mimóza kiszúrja:

– Állj, Jean! Te is büdös vagy, akáj a göjény. Az a jó kujva anyád máj hojdja befelé a füjdővizet. Mindnyájan menjetek a kádba, mejt játok jobbantom a putjit!

A két szerencsétlen szó nélkül a házba siet, s levetkőznek meztelenre. Pier a kádba áll, mint az őrkatona a bódéban. Jean meg röhögve leönti a vödör vízzel.

– Na, fürdés vége! Vazzeg, én gyüvök…

Mimóza a saját lakrészükbe siet. Teréz anyára kiált:

– Légy szíves, adj egy nyugtatót! Szétmegy a fejem.

Teréz anya, akár a ma született bárány, úgy kérdezi:

– Valami baj van, drágám? Megrugott a lú?

Mimóza úr a fotelba roskad:

– Itt, baj? Az soha nincs. Csak megőjülök ebben a bolondokházában…

Teréz anya mosolyog:

– Ma aludj kint a marháknál! Ott biztosan megnyugszol, szívem.

– Te is nyugodjál csak meg! Íjtam annak a Jobbantósnak hogy kellene tőle egy kismacska…

Teréz anya meg sem szólal, olyan ideges lesz. Csak gondolja: „Ez megőrült.”